PŮVODNÍ DOKUMENTÁRNÍ SERIÁL NETFLIX
Přes ulici bydlel kluk, jehož matka byla tak líná,
že jedl ke snídani zmrzlinu.
Před školou jsem přišla k němu domů, on seděl na kuchyňské lince,
za to bych já šla do vězení, kdybych seděla na kuchyňské lince.
Pro mě byla ta domácnost jako u Markýze de Sade.
Děti tam seděly na lince.
Jednou jsem tam přišla, a nejenže jedl zmrzlinu,
a to bylo sedm hodin ráno. Jedl zmrzlinu, neměl lžíci,
jedl jí z té nádoby, což se u nás doma nesmělo, a jedl jí preclíkem!
Říkala jsem si: „To je nemožné, jak ti lidé žijí.“
Krátce jsem to probírali v zákulisí. Můžeme...
- Kouřit? - Můžeme kouřit?
- Na jevišti. - A nemůžeme.
Nemůžeme, protože je to protizákonné.
Tak jsme tu.
Dobře. Co myslíš? To je ono.
- To jde. - Pojďme na to.
Promiňte?
Ne. Žádný lak na vlasy, protože... Skoro nemůžu dýchat.
To bych se rovnou mohla nadýchat výfuku.
Chci, abych měla poškozené plíce kouřením.
Věříte filozofii, že cvičení
a fyzická aktivita prodlužuje život?
No, asi... Nemám o tom žádnou filozofii...
Když jsem byla malá, málo lidí cvičilo.
Cvičení nebylo něco, co se dělalo.
Lidé byli mnohem aktivnější. Bezpochyby.
Hlavně děti.
Protože jsme ani nemohli zůstávat doma.
A to nebyl případ jen mé rodiny, Takže to: „A ven!“
Víte co myslím? „Prostě jdi ven!“
To nebylo proto, že si mysleli, že máme být na čerstvém vzduchu.
Mysleli si: „Nechceme tě vidět. Utíkej ven.“
Takže nikdo... „Nechceme se s tebou zabývat.
Nezajímá nás to. Běž ven.“
Tak jsme šli, běhali jsme venku a dělali to, co děti dělají.
Lidé v té době jedli mnohem méně. To je další věc.
Protože museli vařit.
Nebylo tolik hotového jídla.
A myslím, že lidé nevěděli, že tohle všechno pro ně není dobré.
Možná, že když víte, že je to pro vás špatné, je to o to horší.
Moji rodiče byli...
první generací Američanů, kteří se narodili imigrantům.
Takže: „Jídlo, dobré.“
Ne, „Jídlo, špatné.“
Víte? „Maso, dobré. Máslo, dobré.“
Například sladkosti byly špatné, ale ty byly špatné na zuby.
Nevzpomínám si, že by lidé pořád mluvili o svém zdraví.
Lidé se báli dětské obrny.
To byl problém.
Dokud nebylo vynalezené očkování proti obrně, když jsem byla malá,
a to byla ta nejlepší věc.
Když já byla dítě a když vy jste byl dítě, což bylo ještě předtím...
Já jsem až po vás.
- Jasně. Dobře. - Mnohem dřív.
Všechny děti žily v mlze cigaretového kouře.
Dobře? Nikdo... A u mě doma...
Měla jsem matku, která nikdy neotevřela okno,
protože nechtěla, aby byl v domě vzduch zvenku.
Takže uvnitř nebylo vidět.
Jasné? To bylo v 50. letech.
A když jsme byli v autě, nesměli jsme otevřít okénka.
Můj otec pokuřoval z dýmky. Moje matka měla cigarety.
Tak jsme tam seděli, byli jsme malí... Teď jsou bezpečnostní opatření.
Existuje spoustu věcí. Můžete děti připoutat. Je to jako helma.
Oblékají děti jako astronauty. Přišroubují je k zadní sedačce.
Když jsme byli my malí...
- Ano. - ...v autech nebyly pásy.
Kde jsme seděli? Na předních sedadlech na klínech matek, které kouřily.
Jsem závislá na cigaretách. Je to závislost. Vím, co je to závislost.
Je chytré kouřit cigarety? Je to pitomost! Já to vím. Dobře?
Lidé na mě pořád křičí a já vždy říkám:
„Kouření škodí zdraví. Vím. Slyšela jsem to.“
Jsou jisté věci,
o kterých jsme si neuvědomovali, že jsou špatné, jako jíst hodně steaků.
Chápu, proč si to lidé neuvědomovali.
Hlavně lidé, kteří po generace neměli maso.
Ale víte...
vdechování kouře do plic,
jak to, že nikoho nenapadlo, že to asi není nejlepší nápad?
Očividně to lidi nenapadlo.
Vážně vás dokázali přesvědčit, že existují bezpečné cigarety.
Jo, bezpečné cigarety.
Pamatuju si svého pediatra. Pamatuju si, jak jsem k němu chodila do ordinace.
Na svém stole měl obrovský popelník a kouřil.
A když jste dostali hroznou injekci, doktor vám dal bonbón.
Jako šestileté nebo sedmileté dítě jsem netušila,
že kouření nebo sladkosti škodí zdraví,
protože jste je dostali po injekci.
Kdybych nezačala kouřit ve 12 letech, nekouřila bych teď, očividně.
Ale vím, jaké to je, být na něčem závislý
a vím, že nikdo se nestane závislým proto, aby byl závislý.
A tohle je výstižně nazvaný „motýlí stroj“.
Dívka je teď ve stadiu kukly, ale když se pod ní přidá víc váhy,
křídla bude čím dál obtížnější zvednout, jak vám řekne každý motýl.
Vaše zlozvyky vás můžou zabít, ale vaše dobré návyky vás nezachrání.
Můžete mít fantasticky skvělé návyky a pak... Napadá mě...
Neřeknu, o koho jde, ale měla jsem kamarádku,
která byla jednou z mála v mém věku,
která nikdy nekouřila, nepila,
a pořád mi za to nadávala.
Celý život jedla brokolici a chřest,
pila dost vody a běhala
a umřela po padesátce na mozkový nádor.
A mimochodem, moje matka nedávno umřela a bylo jí skoro 92.
Takže tenhle způsob života vás nezabil.
Kdybych zítra umřela, nikdo neřekne: „Byla moc mladá.“
Jsem moc stará, abych umřela mladá.
Kdybych teď umřela na následky kouření, všichni by řekli: „A co jste čekali?“
Někteří jsou naštvaní, že jsem ještě naživu, tím si jsem jistá.
Dnes existuje něco, co nemůžu vystát.
- Co? - Wellness.
- Ano. - Jasné? Wellness.
Je to ve všech novinách, v každém časopise.
Existují wellness spa, wellness tohle, wellness tamto.
Nemívali jsme wellness. A já si říkám: „Co to je?“
Je to jako zdraví navíc.
Mně se zdá wellness jako chamtivost.
Nestačí, že nejsem nemocná. Musí mi být skvěle.
Je to něco, co si lze koupit.
Tohleto wellness. Musíte si ho koupit.
Existuje speciální wellness jídlo,
jsou to semínka, čaje a tak podobně.
Nápoje, smoothies, džusy. Všechno tohle.
Nechci to, co lidé od wellness očekávají.
Ne, děkuju.
Jasné? Ne, děkuju.
Nechci být... Vím, že meditace je součástí jógy.
Asi třetina lidí, co jdou v New Yorku po ulici, si nesou podložku na jógu.
Jen tohle už by mě od jógy odradilo.
Nosit s sebou malý, srolovaný kobereček je vážně...
Víte, New York dřív vypadal mnohem lépe.
Nelíbí se mi, když si lidé nosí tyhle koberečky.
Je to strašné. Když jsem naposledy měla kobereček, byla jsem ve školce.
Museli jsme si je nosit, protože jsme spali na podlaze.
Ten nápad s wellness musí asi pocházet z Kalifornie.
Je to jako v San Francisku nebo to, čemu se říká Silicon Valley.
Tihle lidé v technologiích se starají o své zdraví,
ale ne o váš život.
Jsou to oni, kdo jsou velmi bohatí.
Snaží se žít věčně.
Ale to je pro ně velmi důležité.
A určitě mají speciální jídlo, cvičení a všechno možné,
ale také si myslí, že bude konec světa.
Musíte mít svůj vlastní vzduch, svou vlastní vodu.
Jestli se stane nějaká velká katastrofa, nechci být mezi posledními přeživšími.
Proč bych měla chtít?
Nechápu ty, kteří to chtějí.
Ale když jsem byla dítě, velmi jsem se obávala jaderné války.
Protože jsem vážně chtěla žít, protože mi bylo sedm.
Teď už mi není sedm a sice nechci umřít,
ale kdybych umřela, nebyla by to tragédie.
Ale není mi sedm. A určitě bych nechtěla žít
s lidmi, kteří si našetřili ta semínka a všechno ostatní,
protože to nejsou lidi, se kterými bych chtěla trávit čas.
Když s nimi nechci teď trávit čas,
když lze dělat jiné věci a všechno je v pořádku,
proč bych s nimi chtěla trávit čas potom?
Byl želvák jménem Bert.
A želvák Bert byl velmi ostražitý.
Když mu hrozilo nebezpečí, nikdy se mu nic nestalo.
Prost věděl, co dělat.
Skrčil se
a schoval se.
Pamatujte, co máte dělat, přátelé.
A teď mi to řekněte nahlas. Co máte dělat, když uvidíte záblesk?
Skrčit se a schovat se.
Nevím, co si děti kupují. Nevím, co si můžou koupit.
Na Valentýna jsem koupila jednomu malému klukovi sladkost
a jeho rodiče dělali, jako bych mu dala zbraň.
Ptám se: „On nesmí sladkosti?“ „Ne, nesmí.“
Už jsem mu to dala
a on nemohl uvěřit, co se mu právě přihodilo.
Ještě než to otevřel, řekl: „Tohle mám nejradši!“
A já: „Je to tak malé.“
Chtěla jsem koupit tu obrovskou krabici, ale napadlo mě, že nebudou nadšení.
A pak mi jeho matka dítěte řekla:
„Vy jste jako děti mohly jíst sladkosti?“
Byla zjevně starší než její syn, ale pořád byla mnohem mladší než já.
Já na to: „Ano, mohly.“ A ona: „To se nevědělo, že vám škodí?“
A já na to: „Mysleli si, že jsou špatné na zuby.“ Sladkosti byly špatné na zuby.
A říkám: „Nemysleli si, že všechno tohle,
co nám mohlo nebo nemuselo škodit, bylo tak špatné.“
Nikoho moc...
Nikdo se moc nezajímal o naše zdraví.
Vzali vás k doktorovi, řekli vám, že nemáte jíst sladkosti.
Můj otec na mě řval, protože jsem měla spoustu kazů a stálo to hodně peněz.
Ale jinak... Říkali, že je dobré jíst zelené fazole
Ale nikdo s tím nebyl posedlý.
Děti dnes nejsou vychovávány velmi přísně,
ale spoustu věcí nemůžou, protože jsou pro ně špatné.
Nebo pro životní prostředí. Řeknou vám, co je špatné pro životní prostředí.
Byla tu... teda ona je teď žena a má dítě.
Ale žila v San Franciscu.
Takže když té ženě, které je teď 33 let, byly asi tři roky,
něco mi řekla. Naštvalo mě to, tak jsem jí řekla, že je jen malá holka,
což mně říkali asi tak 400krát denně, když jsem byla malá.
A ona řekla: „Já jsem žena.“ Byly jí asi tři roky.
A já na to: „Nejsi žena.
Ty nejsi žena.“
Dnes tohle nikomu říct nemůžete.
Když někdo řekne: „Jsem žena.“ tak je žena.
Může to být tříletá holka, 70letý muž, žirafa,
je to žena.
Byla jste někdy na terapii, nebo jste využila svépomoc nebo tak něco?
Ne. Využívám svépomoc, to mi pomáhá.
Ale byla jste někde, kde lidé s podobnými problémy hledají pomoc?
Lidé s podobnými problémy bohužel neexistují.
Nepodařilo se mi vytvořit skupinu.
Protože mé hlavní...
V životě mám dvě hlavní činnosti. Kouření a osnování pomsty.
Na to nepotřebuju skupinu.
Osnovat pomstu můžu sama. Někdy k tomu používám telefon.
A kouření je tedy vaše...
- Můj koníček. - To je skvělé.
Není to mé povolání.
Teď žijeme v době, kdy vám cigarety strašně škodí.
To už tak je asi 30 let.
Marihuana je dnes zdraví prospěšná.
Marihuana bývala…
Když říkám „bývala“, myslím tím kam sahá paměť devítiletého dítěte!
Zapomeňte na mě.
Bývalo to něco hrozného, co vedlo životu beznadějného úpadku.
Dnes je to něco úžasného.
- Léčí. - Je to něco úžasného.
Dávají to do želatinových fazolek!
Lidé mi říkají: „Podívej, je to jako želatinová fazolka.“
Nebo gumový medvídek nebo co.
Je to v lízátkách. To jsou věci, které jsou pro děti!
Takže děti nemůžou mít skutečná lízátka,
ale matky mají lízátka s marihuanou.
Je v nich marihuana.
Když jsem byla mladá, kouřila jsem marihuanu.
Nikdy mi to nijak zvlášť nechutnalo.
Nelíbilo se mi, jak to smrdí. Dnes už se to tolik nekouří.
Kouří se to, ale také jsou všechny ty sladkosti a tak dál.
Nikdy... Nikdy to nebyl pocit, který bych hledala,
pocit takového toho lehkého štěstí.
Jasné? Lehké štěstí není nic pro mě.
Řeknu vám, kdyby to někoho zajímalo,
že mám přátele ve svém věku nebo starší,
který kouří marihuanu každý den už 50 let.
Nejsou to ti nejbystřejší lidé na světě. Dobře?
Ujišťuju vás, že se to nasčítá, jasné?
Protože jsem je znala, když začínali.
Nejsou to nebezpeční lidé,
ale možná to nejsou lidé, ke kterým byste si šli pro radu.
Někdy mě napadá: „Co se mu to proboha stalo?“
Pak mi to dojde.
Dokonce jsem se ptala lidí: „Na něco jsem se ho ptala,
ale byl tak nekonkrétní. Co se mu stalo?“
A ona na to: „Vždyť pořád hulí!“ A já na to: „Jo, zapomněla jsem.“
Kdyby to bylo na mě, řekla bych: „Lidé mají marihuanu rádi.
Ať jí mají. Co je mi po tom?“
- Dáme si pauzu? - Jasně.
- Vše v pořádku? - Jo.
- Chceš si dát... - Ano, chci si zakouřit.
Když jsem byla malá, holky hrály kamínky, skákaly panáka a přes švihadlo.
Dnes už se to nedělá.
Raz, dva, tři, čtyři.
Ale znamenalo by to, že kdyby svět řídily ženy
a tyhle holky teď byly v mém věku, kamínky by byly na profesionální úrovni.
Prostě je to...
A když se řekne kamínky nebo skákání panáka,
mužům se zdají hloupé, ale jsou...
Ale jsou to hry! Jsou to hry.
Fotbalový zápas je hra. Je to hra.
A Reggie Miller v živé diskuzi se Spikem Lee,
který je vášnivým fanouškem Knicks a sedí hned vedle hřiště.
Myslím, že ho Spike inspiroval.
Spike se odvolává u rozhodčího Dana Crawforda.
Myslím, že Spikeovi nedochází, že nehraje.
A co Spike Lee?
Jaký Spike?
Uvidíme se v pátek. Hodně štěstí.
Máte ráda sporty?
Nemám. Vlastně musím říct, že sporty nesnáším.
- Nesnášíte sporty. Na něco se vás zeptám. - Ano?
Kobe nebo LeBron?
Jediný důvod, proč vím, o koho jde, je,
protože mám kamaráda, který sporty miluje.
Jinak bych neznala ani jednoho. Ale je mi to jedno.
- New York Giants, New York Jets? - Je mi to jedno.
- Na sportu mi nezáleží. - Rangers, Islanders nebo Devils?
Věřte mi, když vám říkám, že nesnáším sporty.
A co děláte, když je Super Bowl?
Je to skvělý den na to jít do restaurace.
Zaprvé, místa jako divadla, kde vystupuje Newyorský balet
nebo opera nebo domovský sál Newyorské filharmonie,
to jsou místa, která jsou důležitá, i když tam nechodíte.
Dnes existuje myšlenka,
že by je měli podporovat jen lidé, kteří je navštěvují.
O fotbalových stadionech takhle nikdo nepřemýšlí.
Fotbalové stadiony... Pokud se doslechnete, že jsem na stadionu,
představte si, že shromažďují lidi a vedou mě tam s pistolí u hlavy.
Jinak mě na stadion nedostanou.
Fotbalové stadiony zcela běžně platí lidé, kteří v daném městě žijí,
čímž myslím obrovské daňové úlevy.
„Ano, dáme vám peníze, protože...“
Říká se: „Nechceme mít fotbalový tým?“ Já tedy ne.
Nechci fotbalový tým. Ani na střední jsem ho nechtěla mít.
A teď také žádný nechci. A rozhodně za něj nechci platit. Ne.
Proč nesnášíte sporty?
Zdá se mi to jako něco, co je vhodné
pro sedmileté děti, víte?
Tak počkat!
Chápete?
Takže dospělí
si nemalují obličej, nenosí dresy a tak dál?
- Barvy na obličej. Velmi atraktivní. - Já to nedělám.
Jedna vždy překvapí.
Na ulicích vidíte lidi, kteří křičí: „Vyhráli jsme!“
A já si říkám: „Kdo my? Oni vyhráli.
Vy jste leželi na gauči a pili pivo.“
Ale to je na sportu skvělé. Identifikujete se s tím týmem.
Ano a ten tým je firma.
Nikdy nevidíte na ulicích lidi křičet: „Jo, Cola vyhrála, Pepsi prohrála!“
Chtěla bych vědět, jak vás k tomu donutili.
- Nesnášíte sporty! - Ano.
Důvodem, proč jsou sporty tak důležité, je ten, že jsou u moci muži. Proto.
- Takže… - Muži řídí svět. Takže...
Přesně tak. A proto, že milují sporty...
Kdyby svět řídily ženy, myslíte,
že by bylo profesionální skákání panáka?
Jednou jsem na večeři, kde byli samí chlapi, umělci,
velmi známí umělci, kteří mluvili o baseballu, řekla:
„Jednu věc nechápu.
Myslel si každý chlap, když byl malý kluk, že až vyroste,
bude z něj profesionální hráč baseballu?“
A někdo řekl: „Ti, kteří se mi líbí, si to mysleli.“
Vy jste z jiné doby.
Dnes ženy chtějí dělat sporty,
chtějí hrát všechny druhy sportů, chtějí hrát.
Já vím. Proto jsem ráda, že už nejsem holka.
Protože když jsem byla ve škole, holky nemusely hrát fotbal.
Holky nemusely hrát sporty a to byla výhoda.
- Dnes holky... - Ony nemusí. Chtějí hrát.
Ano, ale my jsme nechtěly. Jasné?
- Nechtěli jsme a nemuseli jsme. - A svět šel kupředu.
Ano, tímto směrem.
Byla bych radši, kdyby bylo víc žen v Kongresu a méně hrálo fotbal.
AMERICKÝ ŽENSKÝ NÁRODNÍ TÝM, MISTROVSTVÍ SVĚTA VE FOTBALE ŽEN
Spoustu činností, které lidé dělají na takzvaných prázdninách,
jsou věci, které nutili dělat válečné zajatce.
V sekci o cestování v The Times pořád čtu:
„Dovolená, na které můžete vylézt na horu svázaní s dalšími lidmi.
A když jste na vrcholu, můžete skočit dolů a...“
Tohle je dovolená, která stojí 15 táců na osobu.
Mně to spíš připadá jako Bataanský pochod smrti.
A řekli snad na konci Bataanského pochodu smrti, těm co přežili:
„Dlužíte mi 15 táců, protože to byl skvělý zážitek.“
Proč to vůbec lidé dělají?
Lidé chtějí výzvu.
Je to něco, co se říká pořád: „Chci výzvu.“
Tyhle výzvy jsou falešné.
Lezení na horu je falešná výzva. Na tu horu nemusíte lézt.
Je mnoho věcí, které lidé musí dělat a měli by dělat, ale nedělají je,
protože se jich bojí, nebo jsou těžké, nebo jim nejdou.
To jsou výzvy.
Výzva je něco, co musíte udělat. Ne něco, co si vymyslíte.
Lidé dnes dělají to, čemu se dřív říkalo extrémní.
Dnes to dělá spoustu lidí. „Chtěl jsem výzvu.“
Vždycky si říkám: „Co to máte za život?“
Skutečný život je dost velká výzva.
Řeknu vám, když dojdu do čistírny, aniž bych se tam pohádala,
donesu tam to oblečení a vyzvednu si ho zpátky,
aniž bych na ně křičela, že se budu soudit,
nebo že by mě někdo ohrožoval, to je dost velká výzva.
Takže si říkám: „Vážně?“ Skutečný život pro mě vždy byl dost velká výzva.
Nevyhledávám tyhle fantastické výzvy.
Mám hrozný strach z fyzického zranění.
A vždycky jsem ho měla.
Takže se vyhýbám aktivitám, kde je velká šance, že bych se fyzicky zranila,
což je jakákoli aktivita, ke které je potřeba helma.
Kluci si postavili stany a připravují se na rybaření.
Plavby lodí, rybaření, plavání a všechny ostatní vodní sporty
jsou pro všechny táborníky.
A alespoň tady žena nemusí být doma.
Existuje místo, které se jmenuje Powell. Je to obrovské umělé jezero.
Byly do něj navezeny miliony ryb, aby lidé mohli rybařit.
Spousta lidí tam chodilo, aby měli kontakt s přírodou.
Tak jsem tam jela a byla jsem na něčím hausbótu.
Abyste tam mohli rybařit, museli jste mít povolení.
Takže jsem museli jít do obřího obchodu.
Abyste získali rybářský průkaz, museli jste ukázat řidičský průkaz.
Takže ta žena, která se na mě nejdřív úplně normálně podívala,
mě požádala o řidičský průkaz.
V té době v newyorských řidičácích nebyly fotky.
Na západě to bylo běžné, ale my jsme je ještě v řidičácích neměli.
Tak jsem jí ho dala, ona se na něj odívala, pak se podívala na mě a řekla:
„Co je? V Židovském Yorku nemáte na řidičácích fotky?“
Byla jsem v šoku.
Říkám: „Ne.“
A ona: „Proč ne?“ A já na to: „Protože umíme číst.“
Takže si to pamatuju velmi živě.
Takže teď máme fotky, které nepotřebujeme, protože stále umíme číst.
Připravuje se šest nejrychlejších sprinterů světa.
Owens, Amerika.
Borchmeyer, Německo.
A Metcalfe z Ameriky.
Owens vede!
Strandberg a Borchmeyer bojují. Osendarp napadá Wykoffa.
Mecalfe dohání, ale Owens vyhrává s 10.3 sekundami.
Olympiáda v roce 1936.
Kolik zlatých medailí vyhrál Jesse Owens a Hitler mu odmítl...
podat ruku.
Co se týče Afroameričanů v této zemi...
hodně pokroků, které jsme v této zemi jako Afroameričané udělali,
byly nejdřív ve sportu.
Vidíte Jacka Johnsona, Joea Louise, Jackieho Robinsona, Muhammada Aliho.
Svět by nebyl to, co je, bez Muhammada Aliho.
Nešlo jen o boxování, sakra.
Souhlasím. Miluju Muhammada Aliho. Byla jsem na jeho zápase v The Garden.
Vy jste šla na zápas!
- Ale ne… - Moment, jaký zápas?
- Na první s Frazierem... - Ano.
Moment. Vy jste šla na Aliho první zápas s Frazierem? Na nejlepší zápas všech dob?
A nesnášíte sporty?
- Ano. - To není možné!
Ale miluju Muhammada Aliho.
Na tom, kde Frank Sinatra fotil? Vy jste tam byla? Proč?
Šla jsem s holkou, která znala Franka Sinatru.
Znala ho až moc dobře. To on jí dal lístky.
Pomáhala mu, když tam fotil?
Ne, tehdy mu nepomáhala.
Ale byla známá tím, že mu pomáhá. Dala mi ty lístky.
Vážně jsem chtěla jít. Miluju Muhammada Aliho.
Moment. Milujete Muhammada Aliho, jak ho můžete vyčlenit ze sportu?
Milovala jsem ho jako politickou osobnost.
Ano, ale díky tomu, že byl šampion v těžké váze, tak mohl...
Ano, ale to byl jeho problém. Mě zajímal... Tak se tam dostal.
Ale jak vůbec získal svou platformu?
Nemohl ji získat. Takže bylo štěstí, že byl dobrý boxer.
Dobrý? Byl skvělý.
Já vám věřím.
Takhle jsem tam seděla a někdo za mnou zařval:
„Vyměňte si místo! Vy si ho nezasloužíte!“
Nenávidíte sport, ale byla jste na nejlepší sportovní události
v historii sportu a měla jste skvělá místa.
Ano. A všichni měli skvělé oblečení.
- Všichni se vyfikli. - Všichni.
Takže to bylo lepší než modní přehlídky, na které lze jít dnes.
Byla to úžasná módní a kulturní událost.
Bohužel se tam někdo popral.
Jednou se mě někdo zeptal: „Proč jste tam šla?“
Kvůli tomu oblečení.
V té době byla v New Yorku kultura pasáků.
Pasáci byli všude na ulici. Měli svá auta.
Bylo neuvěřitelné, jak se lidé oblékali.
Měli obrovské klobouky a vešli a za sebou měli asi 12 holek.
To by dnes nešlo.
Neříkám, že to bylo příjemné, ale bylo to zajímavé.
Miluju Muhammada Aliho jako osobnost, ale nesnáším boxování.
Nesnášela jsem to. Nechápu, že je to legální.
Pořád se o tom s někým dohaduji.
Dokonce i Aliho zápas, kde ani nebylo tolik pěstí,
protože on byl takový tanečník, stejně nemůžu uvěřit, že je to legální.
Nemůžu uvěřit, že je legální
sledovat jak do sebe lidé mlátí jako sport.
Vím, že to lidé milují. A vím, že...
Ale víte, co je nelegální? Kohoutí zápasy.
Kohoutí zápasy jsou kuřata, která se rvou. Kuřata jíme!
Alespoň já jím kuřata, někteří lidé ne.
Takže kuřata jíme, ale bojovat spolu nemůžou, protože je to moc t.
Odmítla jsem jít na večeři pro Leni Riefenstahlovou.
Když Leni Riefenstahlová vydávala knihu...
- Nuba. - Nubia.
- Nuba? - Nuba.
A chlap, který ji znal, už nežije, jí udělal malou večeři.
Bylo to pro 12 lidí, ale víc než 12 lidí chtělo jít.
Odmítla jsem.
Řekl: „Jak to myslíš, že nepřijdeš?“
„Nepůjdu na večírek pro Leni Riefenstahlovou. Nebuď směšný.“
On na to: „Fran, musíš uznat, že je to skvělá umělkyně.“
Já na to: „Je mi to fuk.“
Nemůžu si vzpomenout na název toho filmu. O olympiádě.
Jo, Olympia je dobrá.
Ten film hrával v sado-maso barech. Hrávalo to bez zvuku.
Určitá skupina lidí v New Yorku ji vždy sledovala.
A ten chlap říká: „Nemyslíš, že je to skvělý film? Ve filmech je skvělá.“
Já na to: „Ano.
Mít tenhle talent, a propůjčit ho něčemu takovému, to je ještě horší!
Bylo by lepší, kdyby byla špatná.“
Překlad titulků: Kristýna Doležalová