‎UN SERIAL ORIGINAL DOCUMENTAR NETFLIX
‎Era un băiat peste drum ‎a cărui mamă era atât de leneșă…
‎că el mânca înghețată la micul dejun.
‎Mergeam la el în drum spre școală ‎și el stătea pe blatul de bucătărie.
‎Dacă aș fi stat eu așa, ‎m-ar fi trimis la închisoare.
‎Pentru mine, casa aia era… ‎ca la marchizul de Sade.
‎Copiii stăteau pe blat.
‎Odată am intrat ‎și nu doar că mânca înghețată…
‎Era ora șapte dimineața. ‎Și nu folosea lingura…
‎Mânca din cutie, ceea ce eu n-aveam voie! ‎Și folosea un covrig!
‎Mi-am zis: ‎„E incredibil cum trăiesc oamenii ăștia!”
‎Noi doi am discutat în culise dacă putem…
‎- Să fumăm. ‎- Da.
‎- Pe scenă. ‎- Și nu putem.
‎Nu putem, pentru că e ilegal.
‎Am ajuns.
‎Bun. Ce zici? Aici e!
‎- E-n regulă. ‎- Hai să o facem.
‎Poftim?
‎Nu. Fără fixativ, ‎fiindcă oricum abia pot să respir.
‎Mai bine îți bagi capul ‎în țeava de eșapament.
‎Dacă am afecțiuni pulmonare, ‎vreau să fie de la fumat.
‎Ce crezi despre teoria
‎că aerobicul și sportul ‎îți prelungesc viața?
‎Ei bine, nu am o teorie despre asta.
‎Când eram copil, ‎foarte puțini oameni făceau sport.
‎Oamenii nu făceau sport ‎ca o activitate separată.
‎Erau mult mai activi, fără îndoială. ‎Mai ales copiii.
‎Fiindcă nu aveam voie ‎să stăm în casă, da?
‎Și asta nu era doar la mine acasă. ‎Ziceau: „Du-te afară!”
‎Știi? „Afară cu tine!”
‎Și nu pentru că credeau ‎că trebuie să stăm la aer curat.
‎Se gândeau: ‎„Nu vrem să te vedem. Du-te afară.
‎Nu vrem să avem de-a face cu tine.
‎Nu ne interesează. Du-te afară.”
‎Așa că mergeam afară, ‎alergam și jucam jocuri de copii.
‎Pe când acum… Și încă ceva. ‎Se mânca mult mai puțin pe atunci.
‎Pentru că trebuia să gătești.
‎Nu exista atâta mâncare de-a gata.
‎Și, în plus, nu se știa ‎că toate lucrurile astea îți fac rău.
‎Poate faptul că știi că dăunează ‎le face să-ți fie și mai dăunătoare.
‎Dar părinții mei…
‎erau copii de imigranți,
‎iar, pentru ei, mâncarea era bună.
‎Nu era rea.
‎Știi? „Carnea e bună. Untul e bun.”
‎Se considera că bomboane sunt rele, ‎pentru că strică dinții.
‎Dar oamenii nu vorbeau întruna ‎despre sănătatea lor.
‎Oamenii erau îngrijorați de poliomielită.
‎Era ceva grav, până să descopere vaccinul ‎antipoliomielitic, când eram mică.
‎A fost un mare succes.
‎Când eram eu copil și când erai tu copil, ‎adică și mai înainte…
‎Te-ai născut înainte.
‎- Da. ‎- Cu mult înainte.
‎Toți copiii trăiau ‎înconjurați de fum de țigară.
‎Bine? Iar la mine acasă…
‎mama nu deschidea niciodată fereastra,
‎pentru că nu voia ‎ca aerul de afară să intre în casă.
‎Nici nu vedeai de fum.
‎Vorbim de anii '50.
‎Mergeam cu mașina ‎și nu aveam voie să deschidem geamul.
‎Tata fuma pipă, iar mama fuma țigări.
‎Când eram mici, stăteam… ‎Acum au tot felul de măsuri de siguranță.
‎Au multe lucruri. ‎Le pui copiilor centura. Au și căști.
‎Îi îmbracă ca pe astronauți. ‎Îi țintuiesc pe bancheta din spate.
‎Când eram noi mici…
‎- Da. ‎- …nu existau centuri de siguranță.
‎Și stăteam în față, ‎în brațele mamelor noastre care fumau.
‎Sunt dependentă de țigări. ‎Știu ce înseamnă dependența.
‎E înțelept să fumezi țigări? ‎E o prostie! Știu asta. Bine?
‎Oamenii mă ceartă tot timpul, ‎iar le eu răspund:
‎„Fumatul îți face rău.” „Știu, am auzit.”
‎Anumite lucruri n-am realizat că fac rău, ‎cum ar fi să mănânci multă friptură.
‎Înțeleg de ce oamenii nu și-au dat seama.
‎Mai ales ‎dacă n-au mâncat carne de generații.
‎Dar…
‎să tragi fum în plămâni,
‎cum nu s-a gândit nimeni ‎că nu e o idee prea bună?
‎Dar nu ne-am gândit.
‎Da, chiar ne-au făcut să credem ‎că erau țigări sigure.
‎Da. Țigări sigure.
‎Da. Țin minte cum mergeam la pediatru ‎când eram copil. Intram în cabinet.
‎Era o scrumieră uriașă ‎pe biroul doctorului. Iar el fuma.
‎Și, după ce-ți făcea injecție, ‎doctorul îți dădea bomboane.
‎La șase, șapte ani habar n-aveam ‎că fumatul sau bomboanele îți fac rău,
‎fiindcă îți dădeau bomboane după injecții.
‎Dacă nu m-aș fi apucat de fumat la 12 ani, ‎bineînțeles, nu m-aș apuca acum.
‎Dar știu ce înseamnă ‎să fii dependent de ceva
‎și mai știu că nimeni nu devine dependent ‎fiindcă așa și-a propus.
‎Iată „Mașina-Fluture”, ‎numită așa pe bună dreptate.
‎Fata e acum în stadiul de crisalidă, ‎dar pe măsură ce se adaugă greutăți,
‎aripile sunt din ce în ce mai greu ‎de ridicat, orice fluture știe.
‎Obiceiurile nesănătoase te pot ucide, ‎dar cele sănătoase nu te salvează.
‎Chiar dacă ai obiceiuri foarte sănătoase… ‎Îmi aduc aminte…
‎Nu dau nume, dar am avut o prietenă,
‎una dintre puținele persoane de vârsta mea
‎care nu bea și nu fuma ‎și care mă certa pe mine pentru asta.
‎A mâncat toată viața ‎broccoli și sparanghel,
‎a băut apă, a făcut jogging și a murit ‎de o tumoră pe creier la 50 de ani.
‎Apropo, mama a murit de curând ‎și avea aproape 92 de ani.
‎Deci, stilul ăsta de viață nu te ucide.
‎Dacă mor mâine, ‎nimeni nu va spune: „Ce tânără era!”
‎Sunt prea bătrână ca să mor tânără.
‎Dacă mor acum de la fumat, ‎toți vor spune: „La ce te așteptai?”
‎Lumea e oricum enervată ‎că mai sunt încă în viață. Știu asta.
‎În zilele noastre, ‎există ceva de-a dreptul intolerabil.
‎- Ce anume? ‎- ‎Wellness.
‎- Da. ‎- ‎Wellness.
‎E în toate ziarele și toate revistele.
‎Avem centre de ‎wellness ‎și te miri ce.
‎Înainte nu exista așa ceva. ‎Mă întreb: „Ce e ‎wellness‎?”
‎E sănătate în plus.
‎După mine, e o formă de lăcomie.
‎Nu ajunge că nu ești bolnav. ‎Trebuie să ai o stare de bine.
‎E ceva ce poți cumpăra.
‎Trebuie să cumperi această stare de bine.
‎Există mâncăruri speciale care o asigură, ‎semințe, ceaiuri și așa mai departe.
‎Băuturi, sucuri naturale. ‎Tot felul de chestii din astea.
‎Eu nu-mi doresc să am ‎ceea ce oamenii urmăresc prin‎ wellness.
‎Nu, mulțumesc.
‎Bine? Nu, mulțumesc.
‎Nu vreau să fiu… ‎Știu că meditația face parte din yoga.
‎Cam unu din trei pietoni ‎din New York are o saltea de yoga.
‎Doar asta și e suficient ‎să mă convingă să nu fac yoga.
‎Să te plimbi ‎cu o salteluță rulată după tine este…
‎Pe vremuri, ‎New Yorkul era mult mai elegant.
‎Urăsc să văd oameni ‎care se plimbă cu salteluța.
‎E oribil. Ultima oară ‎când am avut așa ceva eram la grădiniță.
‎Acolo ne puneau ‎să tragem un pui de somn pe jos.
‎Ideea de ‎wellness ‎trebuie să fi venit din California.
‎Așa e în San Francisco ‎sau în Silicon Valley.
‎IT-iștii sunt foarte preocupați ‎de sănătatea lor, dar nu și de viața ta.
‎Cei mai bogați dintre ei…
‎fac multe eforturi ‎ca să trăiască de-a pururi.
‎Asta e foarte important pentru ei.
‎Au tot felul de mâncăruri speciale, ‎fac sport și cred că vine sfârșitul lumii.
‎Așa că trebuie să ai aerul tău și apa ta.
‎Dacă are loc o catastrofă majoră, ‎nu vreau să fiu printre supraviețuitori.
‎De ce mi-aș dori așa ceva?
‎Nu-i înțeleg pe oamenii ăștia.
‎În copilărie, eram foarte îngrijorată ‎cu privire la războiul nuclear.
‎Fiindcă voiam să trăiesc, ‎fiindcă aveam șapte ani!
‎Nu mai am șapte ani, și nu vreau să mor, ‎dar dacă aș muri, n-ar fi o tragedie.
‎N-am șapte ani. Și nu vreau să trăiesc
‎alături de cei ‎care s-au pregătit strângând semințe.
‎Nu vreau să-mi petrec timpul cu ei.
‎Dacă nu vreau să stau cu ei acum,
‎când sunt și alte lucruri de făcut ‎și totul e ca înainte,
‎de ce aș vrea să o fac pe urmă?
‎Era o țestoasă pe nume Bert
‎Iar Bert era foarte alert
‎Când era în pericol ‎Nu pățea nimic
‎Știa exact ce să facă
‎Se ferea
‎Și se adăpostea
‎Țineți minte, prieteni.
‎Spuneți cu voce tare. ‎Ce trebuie să faceți când vedeți explozia?
‎Ne ferim și ne adăpostim.
‎Nu știu ce cumpără copiii ‎sau ce au voie să cumpere.
‎I-am luat unui băiețel ‎bomboane de Ziua Îndrăgostiților,
‎iar părinții s-au purtat ‎de parcă era o armă.
‎Am întrebat: ‎„Are voie să mănânce bomboane?” „Nu prea.”
‎I le dădusem deja copilului,
‎căruia nu-i venea să creadă ‎că i se întâmplă una ca asta.
‎A zis că-s preferatele lui ‎înainte să le deschidă.
‎Zic: „E o nimica toată.” N-am luat cutia ‎cea mai mare tocmai ca să nu-i supăr.
‎Mama copilului m-a întrebat dacă ne lăsau ‎să mâncăm bomboane în copilărie.
‎Evident, era mai în vârstă decât fiul ei, ‎dar mult mai tânără decât mine.
‎Zic: „Ne lăsau.” „Nu știau că vă fac rău?”
‎Zic: „Considerau că fac rău la dinți.” ‎Bomboanele strică dinții.
‎„Dar nu credeau că orice lucru care poate ‎face rău e chiar atât de dăunător.”
‎Adică nu prea…
‎Nu-i preocupa atât sănătatea noastră.
‎Te duceau la doctor. ‎Îți spuneau să nu mănânci bomboane.
‎Tata mă certa mereu fiindcă aveam ‎multe carii, ceea ce era costisitor.
‎Dar în rest… ‎Te puneau să mănânci fasole verde.
‎Dar nu erau obsedați de sănătate.
‎Acum, copiii nu sunt educați prea strict,
‎dar sunt privați de multe lucruri, ‎din cauză că le fac rău.
‎Sau din cauză că fac rău mediului. ‎Copiii îți vor spune asta.
‎E o femeie… ‎Acum e femeie. Are și un copil.
‎Pe vremuri, locuia în San Francisco.
‎Când avea trei ani, ‎fata asta, care acum are vreo 33 de ani,
‎mi-a spus ceva care m-a enervat ‎și i-am zis: „Ești doar o fetiță.”
‎Mie îmi spuneau asta ‎de 400 de ori pe zi când eram copil.
‎Iar ea zice: „Sunt femeie.” ‎Și avea doar trei ani.
‎Zic: „Nu ești femeie.”
‎„Nu ești femeie.” ‎Acum nu poți zice asta nimănui.
‎Dacă cineva zice că e femeie, așa e.
‎Poate fi o fată de trei ani, un bărbat ‎de 70 de ani sau o girafă, dar e femeie!
‎Ai mers la terapie ‎sau ai apelat la tehnici de autoajutorare?
‎N-am mers. ‎Autoajutorarea funcționează la mine.
‎Dar ai fost la vreun grup unde oameni ‎cu tulburări similare cer ajutor?
‎Din păcate, ‎nu-s oameni cu tulburări similare.
‎N-am putut forma un grup.
‎Fiindcă eu am două activități principale, ‎fumatul și planurile de răzbunare.
‎N-am nevoie de un grup.
‎Pot urzi singură planuri de răzbunare. ‎Uneori, folosesc telefonul.
‎Și fumatul este…
‎- E hobby-ul meu. ‎- E grozav.
‎Nu e profesia mea.
‎Acum, se consideră ‎că țigările fac foarte rău.
‎Asta de vreo 30 de ani.
‎Acum, marijuana îți face bine.
‎Marijuana era…
‎Zic „era”, dar și un copil de nouă ani ‎ține minte! Nu era doar pe vremea mea!
‎Se considera că e ceva îngrozitor, ‎care duce la o degradare ireversibilă.
‎Acum e un lucru minunat.
‎- Are proprietăți curative. ‎- E un lucru minunat.
‎O pun și în jeleuri!
‎Mi-a arătat și mie cineva. ‎„Uite. E un jeleu.”
‎Sau un ursuleț gumat.
‎Da, e o acadea. ‎Acadelele sunt pentru copii!
‎Acum, copiii n-au voie acadele, ‎dar mamele au acadele cu marijuana.
‎Cu marijuana.
‎Am fumat marijuana când eram tânără.
‎Nu mi-a plăcut niciodată pre mult.
‎Nu-mi place mirosul. ‎Acum, nu prea se mai fumează.
‎Adică se fumează, ‎dar se consumă și sub formă de bomboane.
‎Nu era senzația pe care o căutam,
‎acest tip de fericire facilă.
‎Această fericire facilă nu e pentru mine.
‎Îți zic, dacă cineva e interesat,
‎că am prieteni, ‎de vârsta mea sau chiar mai în vârstă,
‎care știu că au fumat marijuana ‎zilnic timp de 50 de ani.
‎Și nu sunt cei mai ageri la minte.
‎Te asigur că, în timp, ‎există un efect agregat.
‎Fiindcă îi știu de când s-au apucat.
‎Nu sunt oameni periculoși,
‎dar nici nu mai sunt ‎oameni cărora să le ceri sfaturi.
‎Uneori îmi zic: „Doamne, ‎ce s-a întâmplat cu el?” Și-mi reamintesc…
‎Le-am spus și altora…
‎„L-am întrebat pe cutare ceva. ‎Era foarte vag. Ce s-a întâmplat cu el?”
‎Și mi s-a zis: „Bagă iarbă la greu!” ‎Zic: „Am uitat.”
‎Eu aș zice: „Oamenilor le place marijuana. ‎Se distrează. Să fumeze! Ce-mi pasă?”
‎- Luăm o mică pauză? ‎- Da.
‎- Te simți bine? ‎- Da.
‎- Vrei să iei o pauză să… ‎- Da, vreau să fumez.
‎Când eram eu mică, ‎fetele jucau ‎jacks‎, șotronul și elasticul.
‎Acum nu se mai joacă.
‎Unu, doi, trei, patru.
‎Dacă femeile conduceau lumea,
‎când creșteau, ‎fetele ar fi jucat‎ jacks‎ profesionist.
‎Dacă vorbești de ‎jacks‎ sau de șotron,
‎bărbaților li se par prostești, ‎dar sunt la fel!
‎Sunt niște jocuri!
‎Un meci de fotbal e tot un joc!
‎Reggie Miller discută animat cu Spike Lee,
‎care e fan înfocat al lui Knicks ‎și are loc lângă teren.
‎Cred că Spike l-a impulsionat.
‎Spike face apel la arbitru, Dan Crawford.
‎Nu cred ‎că Spike realizează că el nu joacă.
‎Și Spike Lee?
‎Care Spike?
‎Te vedem la meciul de vineri. Mult noroc!
‎Îți place sportul?
‎Nu-mi place sportul. ‎Mai corect spus, urăsc sportul.
‎- Urăști sportul. Să te întreb ceva. ‎- Da.
‎Kobe sau LeBron?
‎Unicul motiv pentru care știu cine sunt
‎e că am un prieten care adoră sportul.
‎Altfel, n-aș fi știut. ‎Dar nu-l prefer pe niciunul.
‎- Giants sau Jets? ‎- La fel.
‎- N-am preferințe. ‎- Rangers, Islanders sau Devils?
‎Crede-mă când îți spun că urăsc sportul.
‎Și ce faci în ziua ‎când are loc Super Bowl?
‎E o zi ideală să mergi la restaurant. Da?
‎Teatre precum ‎cel al companiei New York City Ballet
‎sau clădirea operei ‎sau cea care se numea Philharmonic Hall,
‎sunt importante pentru oraș, ‎și pentru cei care nu le frecventează.
‎Unii consideră
‎că trebuie finanțate ‎doar de cei care le folosesc.
‎Nimeni nu susține asta despre stadioane.
‎Dacă auzi vreodată ‎că sunt pe un stadion de fotbal,
‎înseamnă că m-au luat pe sus ‎și mi-au pus pistolul la tâmplă.
‎Altfel, n-aș fi acolo.
‎Stadioanele sunt finanțate adesea ‎de către locuitorii orașelor.
‎Mă refer la imense scutiri de taxe. ‎Se zice: „Vă dăm bani, fiindcă…”
‎„Doar vrem propria echipă de fotbal, nu?” ‎Eu una, nu.
‎Eu nu vreau echipă de fotbal. ‎N-am vrut nici când eram la liceu.
‎Nu vreau nici acum. ‎Și în niciun caz nu vreau să finanțez una.
‎De ce urăști sportul?
‎După mine, sportul este ceva potrivit
‎pentru un copil de șapte ani.
‎Stai puțin!
‎Bine?
‎Deci, dacă ești adult,
‎nu poți să-ți pictezi fața ‎și porți tricoul echipei?
‎- Da, îți pictezi fața. Ce sexy! ‎- Eu nu fac asta.
‎Îți spun ce mă șochează.
‎Îi vezi pe oamenii ăștia ‎țipând pe stradă: „Am câștigat!”
‎Și mă gândesc: ‎„Cum adică ați câștigat? Ei au câștigat.
‎Tu ai băut bere pe canapea.” Nu?
‎Dar asta e partea frumoasă a sportului. ‎Te identifici cu o echipă.
‎Da, iar asta e o afacere.
‎Nu vezi pe nimeni strigând: ‎„Coca-Cola a câștigat! Pepsi a pierdut!”
‎Aș vrea să știu ‎cum te-au convins să faci asta.
‎- Urăști sportul! ‎- Da.
‎Sportul e considerat atât de important ‎din cauză că lumea e condusă de bărbați.
‎- Așa că… ‎- Bărbații conduc lumea, deci…
‎Exact. Și fiindcă le place sportul…
‎Dacă lumea ar fi condusă de femei, ‎crezi că ar exista șotron profesionist?
‎Eram odată la o petrecere, ‎unde erau o grămadă de artiști,
‎artiști celebri ‎care vorbeau despre baseball,
‎și am zis: „Nu înțeleg ceva.
‎Toți bărbații au crezut în copilărie
‎că vor juca baseball profesionist?”
‎Un tip a răspuns: ‎„Toți bărbații pe gustul meu.”
‎Tu ești din altă epocă.
‎Azi, femeile vor să facă sport.
‎Femeile fac tot felul de sporturi, ‎și asta fiindcă vor ele.
‎Știu. De asta mă bucur ‎că nu sunt tânără acum.
‎Când eram la școală, ‎nu trebuia să jucăm fotbal.
‎Era un avantaj să fii fată, ‎nu trebuia să faci sport.
‎- Acum, fetele trebuie să… ‎- Nu trebuie, ci vor să facă sport.
‎Da, dar noi nu voiam. Bine?
‎- Nu voiam și nici nu a trebuit. ‎- Lumea a evoluat.
‎În direcția asta.
‎Aș prefera mai multe femei în Congres ‎și mai puține care joacă fotbal.
‎NAȚIONALA FEMININĂ A SUA ‎CAMPIONATUL MONDIAL DE FOTBAL FEMININ
‎Multe lucruri pe care oamenii le fac acum, ‎mai ales în vacanțe,
‎sunt lucruri ‎pe care le făceau prizonierii de război.
‎Citești în ‎The New York Times ‎la secțiunea Călătorii:
‎„Iată o vacanță în care urci pe munte ‎legat de alți oameni.
‎Când ajungi în vârful muntelui, ‎poți să sari și…”
‎Asta e o vacanță ‎care costă 15.000$ de persoană.
‎Mie mi se pare ‎că seamănă cu Marșul Morții din Bataan.
‎Dacă cineva supraviețuia ‎Marșului Morții, îi ziceau:
‎„Ne datorezi 15.000, ‎căci a fost o experiență grozavă”?
‎Mă întreb de ce fac oamenii așa ceva.
‎Fiindcă vor să se pună la încercare.
‎Auzi mereu spunându-se: ‎„Vreau o provocare.”
‎Aceste provocări sunt false.
‎Urcatul pe munte e o falsă provocare. ‎Nu trebuie să urci pe munte.
‎Sunt multe lucruri ‎pe care trebuie să le faci și nu le faci
‎fiindcă ți-e frică, ‎sunt dificile sau nu te pricepi.
‎Astea sunt provocări.
‎O provocare e ceva cu care trebuie ‎să te confrunți, nu ceva inventat.
‎Oamenii fac lucruri care înainte ‎erau catalogate ca „experiențe extreme”.
‎Acum mulți fac așa ceva. Vor o provocare.
‎Și mă întreb mereu…
‎„Ce fel de viață duci?”
‎Viața reală oferă destule provocări.
‎Să ajung la curățătorie ‎fără să mă lupt cu cineva,
‎și să reușesc ‎să duc hainele și să le ridic
‎fără ca cineva să țipe că mă dă judecată
‎sau să mă amenințe, e o provocare.
‎Îmi zic: „Serios?” Mie mi se pare ‎că viața e deja plină de provocări.
‎Nu am nevoie să găsesc ‎tot felul de provocări inventate.
‎Îmi este groaznic de frică ‎să nu mă rănesc.
‎Mi-a fost dintotdeauna.
‎Așa că evit activitățile ‎în care există șanse mari să te rănești,
‎adică orice activitate ‎pentru care e nevoie să porți cască.
‎Băieții au pus corturile ‎și se pregătesc de pescuit.
‎Toți turiștii sunt invitați să se plimbe ‎cu barca, să pescuiască, să înoate.
‎Măcar aici, ‎locul unei soții nu trebuie să fie acasă.
‎Există un lac numit Lacul Powell. ‎E un lac artificial uriaș.
‎A fost umplut cu milioane de pești, ‎ca să se poată pescui.
‎Mulți mergeau acolo ‎ca să fie aproape de natură.
‎M-am dus și eu ‎și am locuit pe barca unui tip.
‎Ca să pescuiești, aveai nevoie de permis. ‎Trebuia să mergi la un magazin uriaș.
‎Pentru permisul de pescuit, ‎cereau permisul de conducere.
‎O femeie care, la început, părea normală, ‎mi-a cerut permisul de conducere.
‎Pe atunci, permisele din New York ‎nu aveau fotografii.
‎În Vest, permisele aveau deja fotografii, ‎dar la noi n-aveau.
‎I-am dat permisul. S-a uitat la el, ‎s-a uitat la mine și a zis:
‎„Ce e asta? Voi n-aveți poze ‎pe permis în New Yorkul evreilor?”
‎Am fost șocată.
‎Zic :„Nu.” Zice: „De ce nu?” ‎Zic: „ Pentru că știm să citim.”
‎Mi s-a întipărit în minte episodul.
‎Acum avem fotografii, dar nu ne folosesc. ‎Încă știm să citim.
‎Cei mai rapizi șase sprinteri ‎din lume se pregătesc.
‎Owens, America.
‎Borchmeyer, Germania.
‎Și Metcalfe, America.
‎Owens conduce!
‎Strandberg se luptă cu Borchmeyer. ‎Osendarp se luptă cu Wykoff.
‎Metcalfe se apropie, ‎dar Owens câștigă cu 10,3 secunde.
‎Jocurile Olimpice din 1936.
‎Jesse Owens câștigă mai multe ‎medalii de aur, iar Hitler refuză să dea…
‎mâna cu el.
‎Dacă ne gândim ‎la afroamericanii din țara asta,
‎multe dintre progresele făcute de noi ‎s-au realizat prin intermediul sportului.
‎Cu ajutorul lui Jack Johnson, Joe Louis, ‎Jackie Robinson, Muhammad Ali.
‎Lumea n-ar fi cum e azi ‎dacă n-ar fi existat Muhammad Ali.
‎Realizările lui au depășit ‎cu mult domeniul boxului.
‎Așa e. Îl ador. ‎Am văzut un meci de-al lui la The Garden.
‎Ai fost la un meci!
‎- Dar nu… ‎- Stai. La ce meci?
‎- La meciul cu Frazier… ‎- Da, dar…
‎Stai puțin!
‎Ai fost la meciul dintre Ali și Frazier? ‎La meciul secolului?
‎Și urăști sportul?
‎- Da. ‎- Fugi de-aici!
‎Îl ador pe Muhammad Ali.
‎Meciul la care Frank Sinatra ‎făcea poze lângă ring? Cum de te-ai dus?
‎Am fost cu o fată ‎care-l cunoștea pe Frank Sinatra.
‎În sensul biblic. El i-a dat biletele.
‎L-a asistat în timp ce făcea pozele?
‎Nu, nu-l asista atunci.
‎Dar se știa că-l asistă. Mi-a dat bilete. ‎Voiam să merg. Îl ador pe Muhammad Ali.
‎Dar cum poți să faci abstracție ‎de faptul că era sportiv?
‎Îmi place ca figură politică.
‎Dar faptul că a fost campion mondial ‎i-a oferit vizibilitate…
‎Da, cum ajuns acolo e problema lui. ‎Pe mine mă interesează…
‎Dar cum a obținut vizibilitate?
‎Altfel, nu putea. ‎Norocul lui că era un boxer foarte bun.
‎Bun? Era extraordinar.
‎Te cred.
‎Stăteam acolo așa ‎și un tip din spatele meu a țipat la mine:
‎„Lasă-mă în locul tău! Nu-l meriți!”
‎Deși urăști sportul, ai stat în față ‎la un eveniment sportiv memorabil.
‎Da, dar și hainele erau fantastice.
‎- Toți erau eleganți. ‎- Toți.
‎A fost mai interesant ‎decât la o prezentare de modă de azi.
‎A fost un eveniment de modă și cultural. ‎Din păcate, avea loc și un meci.
‎Cineva m-a întrebat de ce m-am dus. ‎Am zis: „Pentru haine.”
‎Pe atunci, exista în New York ‎o adevărată cultură a proxeneților.
‎Erau proxeneți peste tot. Să vezi ‎ce mașini aveau! Se îmbrăcau incredibil.
‎Purtau pălării imense și aveau un alai ‎de 12 fete. Acum nu mai vezi așa ceva.
‎Nu spun că era încântător, ‎dar era interesant.
‎Îmi place Muhammad Ali, ‎ca figură politică, dar urăsc luptele.
‎Nu mi-a plăcut. Nu pot să cred că e legal.
‎Mă cert tot mereu cu oamenii pe tema asta.
‎Chiar și un meci cu Ali, ‎unde nu se schimbau mulți pumni,
‎fiindcă avea un joc de picioare grozav, ‎nu-mi vine să cred că e legal.
‎Nu-mi vine să cred că e legal un sport ‎în care privim cum se bat oamenii.
‎Știu că oamenilor le place.
‎Și știi ce e ilegal? Luptele de cocoși.
‎Acolo se luptă între ei doi pui. ‎Noi mâncăm pui!
‎Adică eu mănânc. Știu că unii nu mănâncă.
‎Noi mâncăm pui, dar puii nu se pot lupta ‎între ei, fiindcă e prea brutal.
‎N-am vrut ‎să merg la o cină pentru Leni Riefenstahl.
‎Când Leni Riefenstahl a publicat ‎o carte numită…
‎- Nuba. ‎- Nubia.
‎- Nuba? ‎- Nuba.
‎Un cunoscut, care a murit între timp, ‎a organizat o mică cină în cinstea ei.
‎Era o cină cu 12 oameni ‎și erau mai mulți doritori.
‎Am refuzat să merg. ‎A zis: „Cum adică nu vii?”
‎„Nu merg la o cină ‎pentru Leni Riefenstahl. Nu fi ridicol!”
‎Zice: „Trebuie să recunoști ‎că e o artistă extraordinară.”
‎Zic: „Nu-mi pasă.” Nu mai știu ‎cum se cheamă filmul despre Olimpiadă.
‎Olympia.‎ E bun.
‎Puneau filmul ăla în baruri ‎pentru sadomasochiști. Era fără sunet.
‎A avut mereu mulți admiratori în New York, ‎oameni de un anumit fel.
‎Tipul ăsta zice: „Nu crezi că e ‎un film extraordinar? E o mare regizoare.”
‎Zic: „Da.
‎Dar să-ți pui talentul în slujba ‎unui asemenea lucru e și mai rău!
‎Mai bine era netalentată.”
‎Subtitrarea: ‎George Georgescu