A NETFLIX SAJÁT GYÁRTÁSÚ DOKUMENTUMFILM-SOROZATA
Lakott az utcánkban egy fiú, akinek az anyja olyan lusta asszony volt,
hogy fagyit adott reggelire a fiának.
Volt, hogy átmentem hozzá iskola előtt, és ott ült a konyhapulton…
Nekem az tilos volt. Dutyiba vágtak volna, ha ráülök a konyhapultra.
Számomra az a háztartás olyan volt, mint Marquis de Sede.
Gyerekek csücsültek a konyhapulton!
Egyszer, mikor betoppantam, nem elég, hogy fagyit evett…
Reggel hét óra volt. Fagyit evett kanál nélkül, egyenesen a dobozból.
Nekem azt sem szabadott. De pereccel ette!
„Elképesztő, hogyan él ez a család”, gondoltam.
Ezt röviden már megvitattuk a színfalak mögött. Szeretne…
- Cigizni. - Cigizhetünk.
- A színpadon. - Itt nem.
Így van, mert törvénybe ütközik.
Megérkeztünk.
Rendben. Milyen? Ez lesz az.
- Jó lesz. - Mehet!
Hogyan?
Kérem, ne fújjon hajlakkot! Alig kapok tőle levegőt.
Mintha kipufogófüstöt lélegeznék be.
Szeretném, ha a tüdőkárosodásomat a dohányzás okozná.
Nem gondolod, hogy az aerobik és a testmozgás
meghosszabbíthatná az életed?
Nos, erről nincs különösebb elképzelésem.
Anno, gyerekkoromban nagyon kevesen mozogtak.
Nem feladatként tekintettek a mozgásra.
Az emberek kétségtelenül aktívabbak voltak.
Főleg a gyerekek.
Kiparancsoltak minket a házból.
Nem csak az én családomra volt jellemző. „Tűnés!”, mondták.
„Tűnj már innen!”
Nem azért tették, mert úgy vélték, jót tesz a friss levegő,
hanem nem akartak látni bennünket, így kiparancsoltak.
Nem akartak foglalkozni velünk. Egyáltalán nem, így kitessékeltek.
Így hát kimentünk, és fel-alá rohangáltunk, játszottunk.
Akkoriban sokkal kevesebbet ettek az emberek. Ez a másik oka.
Magukra kellett főzniük.
Nem voltak előre elkészített ételek.
Az emberek nem is tudták,
hogy egyes élelmiszerek árthatnak az egészségnek.
Szerintem az, hogy tudatában vagyunk, csak még egészségtelenebbé teszi őket.
De a szüleim…
első generációs amerikaiak voltak.
Az étel számukra jó volt.
Nem pedig rossz.
A hús is jó volt, a vaj is jó volt.
Például a cukorkát egészségtelennek tartották,
de csak a fogak számára.
Nem rémlik, hogy beszédtéma lett volna az egészség.
A gyermekbénulás sokkal aggasztóbb volt.
Komoly dolog volt, amíg fel nem találták a védőoltást.
Az hatalmas szenzáció volt.
Amikor gyermekek voltunk, habár te korábban voltál kisgyerek…
Én fiatalabb vagyok.
- Igen. - Sokkal.
A kisgyerekek cigarettafüstben éltek.
Értik? Nálunk például az anyám sosem nyitott ablakot,
mert nem akarta, hogy a kinti levegő bekússzon a házba.
Nem lehetett odabent látni.
Az ötvenes évekről beszélünk.
Ha kocsiban ültünk, nem húzhattuk le az ablakot.
Apám pipázott, anyám cigarettázott.
Mi régebben… Most már vannak gyerekülések.
Ma már számtalan dologba becsatolhatjuk a gyereket.
Úrhajósnak öltöztetjük a gyereket, és lekötözzük a kocsi hátuljába.
A mi gyerekkorunkban…
- Igen? - …még biztonsági öv sem volt.
Hogy hol ültünk? Hát elől, a pöfékelő anyánk ölében!
Én cigarettafüggő vagyok. Jól tudom, hogy ez egy függőség.
Okos dolog dohányozni? Nem, ostobaság! Tudom jól, oké?
Az emberek gyakran megszólnak, de én azt felelem:
„A cigizés egészségtelen. Tudom, hallottam.”
Vannak olyan dolgok,
amiről nem ismertük fel, hogy egészségtelen. Ilyen a steak.
És értem, hogy ez miért nem esett le az embereknek.
Főleg azoknak, akik nemzedékek óta hús nélkül éltek.
De mégis…
a cigarettafüst belélegzéséről
hogy nem jutott eszükbe, hogy talán nem a legjobb ötlet?
De fel sem merült.
Elhitették, hogy vannak biztonságos cigaretták.
Biztonságos cigaretták.
Jól emlékszem a gyermekorvosomra. Emlékszem, amikor a rendelőben jártam,
egy óriási hamutál díszelgett az asztalán. Éppen cigarettázott.
És miután megkaptam azt a borzasztó szurit,
cukorkával jutalmazott.
Hat-hétéves gyermekként fogalmam sem volt arról,
hogy a dohányzás vagy a cukorka árthat,
hiszen cukorkát adtak az injekció után!
Ha nem kezdtem volna 12 évesen dohányozni, ma már nem szoknék rá.
De tudom, milyen függőnek lenni,
és azt is tudom, hogy szándékosan senkiből sem válik függő.
Találó nevet kapott a pillangó mellgép.
A lány még be van bábozódva, ám további súlyok ráhelyezésével
a szárnyakat egyre nehezebb lesz megemelni,
ezt a pillangók is alátámasztják.
A rossz szokások megölhetnek. Láttam rá példát.
Ám a jó szokások sem fognak megmenteni.
Fantasztikusan jó szokásaink lehetnek, de…
Nem árulom el, hogy ki, de volt egy barátom,
aki azon kevesek közé tartozott a korosztályomban,
aki sosem dohányzott, sosem ivott, és mindig megszólt engem ezekért.
Egész életében brokkolin és spárgán élt,
vizet ivott és futni járt, majd ötvenévesen elhunyt agydaganatban.
Anyám nemrég halt meg, majdnem 92 évet élt.
Tehát nem ez a fajta életmód öl meg.
Ha holnap meghalok, nem sopánkodnak majd, hogy milyen fiatal voltam.
Már nem halhatok meg fiatalon.
Az emberek ingatnák a fejüket, ha most belehalnék a dohányzásba.
Tudom jól, hogy az embereket már most idegesíti, hogy még élek.
De van valami, amit egyszerűen nem tudok tolerálni.
- Mit? - A wellnesst.
- Igen. - A wellnesst.
Minden újságban és magazinban ott virít.
Van gyógyfürdős wellness, ilyen wellness, olyan wellness.
Régen nem volt wellness.
Mit is jelent a wellness? Még egészségesebb életmódot.
A wellness számomra kapzsiság.
Nem elég, hogy nem vagyok beteg. Jól is kell mennem.
Ezt meg lehet vásárolni.
A wellnessre be kell fizetni.
Vannak különleges wellness-ételek.
Magvak, teák, hasonlók.
Italok, turmixok, gyümölcslevek, satöbbi.
Én arra nem tartok igényt, amit az emberek a wellnesstől várnak.
Nem, köszönöm.
Nem akarok… Tudom, hogy a meditáció és a jóga…
A New York-i polgárok harmada rendelkezik jógamatraccal.
Egyedül ezért nem jógázom. Egyedül emiatt.
Az, hogy ilyen kicsi, felpödörhető szőnyeggel rohangálnak…
New York régen ennél sokkalta stílusosabb volt.
Nem szeretek szőnyeggel rohangáló embereket látni.
Szörnyű dolog. Utoljára óvodás koromban volt szőnyegem.
Azon kellett aludnunk a padlón.
A wellness ötlete egy kaliforniai fejéből pattanhatott ki.
San Franciscóból, vagy a hogy is hívják… a Szilícium-völgyből indulhatott.
Az informatikusok szörnyen aggódnak az egészségükért,
a mi életünkért persze nem.
Ők nagyon gazdagok.
Mindent megtesznek azért, hogy örökké éljenek.
És ez nagyon fontos számukra.
Biztos vannak speciális ételeik, edzéstervük, satöbbi,
de a világvégében is hisznek.
Ezért saját levegővel, saját vízzel kell rendelkezniük.
Ha valami katasztrófa történne, nem akarnék a túlélők között lenni.
Miért is akarnék?
Nem értem azokat, akik igen.
Gyermekkoromban az atomháború miatt aggódtam.
Nagyon aggódtam miatta.
Bennem volt az élni akarás, hiszen hétéves voltam!
Már nem vagyok hétéves, és habár nem akarok meghalni,
ha mégis megtörténne, nem volna tragédia.
És Isten ments, hogy egyedül maradjak a Földön azokkal,
akik betáraztak magokból!
Velük nem szívesen tölteném az időmet.
Ha most sem szeretnék a közelükben lenni,
amíg van mit csinálni, és ép a Föld, akkor a világvége után sem szeretnék.
Volt egyszer egy teknős, úgy hívták, Bert
Bert volt a legéberebb teknős
Ha veszély fenyegette Épségben maradt
Mindig tudta, mit tegyen
Lebukott
És fedezékbe vonult
Ne feledjétek, mi a teendő!
Mondjátok csak! Mit tesztek, ha nagy villanást láttok?
Lebukunk és fedezékbe vonulunk!
Nem tudom, mit vesznek a gyerekek, vagy mit vehetnek.
Egyszer vettem cukorkát egy kisfiúnak Valentin napra.
A szülei teljesen kitértek a hitükből.
„Szabad cukorkát ennie?”, kérdeztem. „Nem igazán”, felelték.
De már odaadtam a kisfiúnak.
Alig akarta elhinni, hogy cukorkát kapott.
„Ez a kedvencem!”, kiáltotta, még mielőtt kibontotta volna.
Keveset vettem, pedig egy hatalmas dobozra fájt a fogam,
de a szülei kiborultak volna.
Aztán a kisfiú anyja így szólt hozzám:
„Ön ehetett cukrot kiskorában?”
Nyilván az anya sokkal idősebb volt a fiúnál, ám nálam jóval fiatalabb.
„Igen”, feleltem. „Tudták, hogy egészségtelen?”, kérdezte.
„Csak a fogaknak”, feleltem. Csak a fogaknak ártott.
„Nem gondoltak bele”, szóltam,
„hogy ez a sok dolog valóban árthat nekünk.”
Nem igazán…
Akkoriban nem érdekelt senkit az egészség.
Csak elvittek az orvoshoz, és nem ehettünk cukorkát.
Apám kiabált velem, mert rengeteg fogam kilyukadt,
és drága volt betömetni.
Persze, ezen kívül ránk parancsoltak, hogy együk meg a babot.
De nem ezen járt az agyuk állandóan.
A mai gyerekeket nem szigorú elvek szerint nevelik,
azt leszámítva, hogy sok mindentől megfosztják őket, mondván, azt árt nekik.
Vagy a környezetnek. Egy gyerek tudja, mi árt a környezetnek.
Volt egy kislány… Ma már felnőtt nő, gyereke is van.
Régen San Franciscóban élt.
Most nagyjából 33 lehet, de amikor hároméves volt,
mondott valamit, amitől felkaptam a vizet. „Ehhez kicsi vagy!”, vágtam vissza.
Nekem ezt hajtogatták egész álló nap.
„Nő vagyok”, felelte. Hároméves volt.
„Nem vagy nő”, mondtam.
„Nem vagy nő.”
Persze, ma már ezt nem lehet mondani. Ha valaki nőnek vallja magát, akkor nő.
Lehet közben hároméves, egy hetvenes férfi, vagy zsiráf,
akkor is nő.
Járt már pszichológusnál vagy önismereti terápián?
Nem. Az önismereti terápia számomra a munka.
De járt valahol, ahol hasonló gondokkal küzdő emberek gyűlnek össze?
Sajnos senki sem küzd azokkal a gondokkal, amikkel én.
Így nem tudtam csoportot indítani.
Azt hiszem, a legfőbb…
Két fő elfoglaltságom van az életben: a dohányzás és a bosszúforralás.
Ehhez nem kell csoport.
Egyedül is tudok bosszút forralni.
Ha jól értem, akkor a dohányzás…
- A hobbim. - Remek.
Nem a szakmám.
A dohányzást nagyjából 30 éve rettenetesen károsnak tartják.
De a marihuána jó dolog. Most már a marihuána jó dolog.
A marihuána régebben…
Amikor azt mondom, ”régebben”, egy kilencéves emlékeire gondolok!
Úgyhogy hagyjuk!
Régen szörnyű dolog volt, amely romlott, reménytelen élethez vezetett.
Most már csodálatos dolog.
- Gyógyító hatása van. - Csodálatos dolog.
Még a cukorkába is ezt teszik!
„Nézd!”, mutatták többen is. „Úgy néz ki, mint a cukorka.”
Vagy egy gumicukor, vagy mi.
Vagy nyalóka, igen. Ilyet a gyerekek esznek.
A gyereknek nyilván sima nyalókája van, de az anyjának marihuánás.
Marihuánás nyalóka.
Fiatalon én is szívtam marihuánát.
Sosem kedveltem különösebben.
Nem szeretem a szagát. Ma már nem szívják annyian.
Vagyis szívni szívják, de a cukorkákba is beleteszik.
Én nem ezt az érzetet hajszoltam.
Ilyenkor könnyed boldogság telepedett rám.
Ez nem nekem való. A könnyed boldogság nem nekem való.
Szívesen elmondom, ha bárkit érdekel,
hogy vannak velem egykorú és idősebb barátaim is,
akikről tudom, hogy 50 éve napi szinten szívnak marihuánát.
Van náluk élesebb kés is a fiókban.
Komolyan mondom, hogy ez összefügg a füvezéssel.
Már korábban is ismertem őket.
Nem mondanám őket veszélyes embernek,
de már nem szívesen kérnék tőlük tanácsot.
„Te jó ég! Vele meg mi történt?”, tűnődöm időnként.
Aztán rájövök…
Még mondtam is másoknak,
hogy milyen határozatlan lett. „Mi történt vele?”
„Szétszívta az agyát!”, emlékeztettek. „Ja, tényleg!”
Ha én hoznám a szabályokat, engedélyezném. Szívják, ha akarják! Mit érdekel engem?
- Tartsunk szünetet? - Igen.
- Jól van? - Igen.
- Szeretne kimenni? - Igen, cigiznék egyet.
Gyerekkoromban a lányok
gyurmáztak, ugróiskoláztak és ugráló köteleztek.
Szerintem ma már nem így van.
Egy, két, há, négy!
Ez azt jelentené, hogyha nők irányítanák a világot,
a korombeli nők most profi gyurmázók lennének.
De ha gyurmázásról vagy ugróiskoláról mesélünk a férfiaknak,
az badarságnak tűnik nekik, pedig ugyanolyanok!
Ez mind játék.
A futballmeccs is egy játék.
Reggie Miller lassított felvételen vitatkozik Spike Lee-vel,
a lelkes, pálya mellett helyet foglaló Knicks rajongóval.
Úgy látom, Spike lelket öntött belé.
Spike most a bírót, Dan Crawfordot kérleli.
Úgy tűnik, a csapat tagjának érzi magát.
Mi a helyzet Spike Lee-vel?
Kivel?
Pénteken találkozunk. Sok szerencsét!
- Szereti a sportot? - Nem szeretem. Mi több, utálom a sportot.
- Utálja? Hadd kérdezzek valamit! - Hallgatom.
Kobe vagy LeBron?
Kizárólag azért tudom, hogy ők kicsodák, mert egy közeli barátom imádja a sportot.
Különben egyiküket sem ismerném. De nem tudnék választani közülük.
- Giants vagy Jets? - Nincs kedvencem.
Rangers, Islanders vagy a Devils?
Higgye el, hogy utálom a sportot!
Akkor mit csinál a Superbowl napján?
Remek olyankor beülni egy étterembe.
A színházak, ahol a New York City Ballet is fellép,
vagy az operaház, vagy régi nevén a Philharmonic Hall
mind fontos épületei a városnak, akkor is, ha nem látogatjuk őket.
Ma az a módi, hogy azok az emberek pénzeljék
ezeket az épületeket, akik használják.
Persze a futball-stadionok esetében nem ez a helyzet.
A futball-stadionok… Ha azt látják, hogy egy stadionban vagyok,
az azért van, mert fegyvert fogtak a fejemhez.
Különben biztosan nem lennék ott.
A stadionokat a városban élők rendszeresen finanszírozzák
a hatalmas összegű adókból,
és szívesen odaadják a pénzüket, mert…
„Nem volna jó egy focicsapat?”, kérdezik. Nekem nem kell.
Nem akarok focicsapatot. A gimnáziumban sem akartam.
Most sem kell. És egészen biztosan nem szeretnék fizetni egy focicsapatért.
Miért utálja a sportot?
Szerintem a sport megfelelő elfoglaltság
egy hétéves gyerek számára.
- Álljon meg a menet! - Érti?
Tehát felnőttként nem festi ki az arcát, és nem húz magára mezt?
- Az arcfesték vonzó dolog ám. - Én nem csinálom.
Mindig ledöbbenek,
amikor az emberek az utcán azt kántálják, hogy „győztünk!”
„Tünk?”, gondolom magamban. „Hisz ők győztek!
Ti a kanapén vedeltétek a sört!”
Ezért olyan nagyszerű a sport. Egynek érzed magad a csapattal.
Igen, de ez üzlet. Az emberek azt nem kántálják azt az utcán,
hogy „a Coca-Cola nyert, a Pepsi vesztett!”
Érdekelne, önt hogyan vették rá erre?
Utálja a sportot!
A sport azért annyira központi kérdés, mert a férfiak uralják a világot.
A férfiak uralják a világot?
Így van. És mivel szeretik a sportot…
Ha a nők irányítanák a világot,
ön szerint lenne profi ugróiskolázó?
Egyszer, egy vacsorapartin, ahol csupa-csupa híres művész vett körül,
feljött témának a baseball.
„Valamit nem értek”, kezdtem.
„Tényleg minden egyes férfi úgy gondolta gyerekként,
hogy majd profi baseball játékos lesz?”
„Mindenki, akit kedveltem”, felelte az egyik fickó.
Ön egy másik korból érkezett. Ma már a nők sportolni akarnak.
Mindenfajta sportot űznek, és szeretnének sportolni.
Részben ezért örülök, hogy már nem vagyok lány.
Amikor iskolás voltam, a lányoknak nem kellett focizniuk.
A lányoknak nem kellett sportolniuk, ez volt a kiváltságuk.
- Ma már… - Ma sem kell, de szeretnének.
Jó, de mi nem akartunk.
- Nem akartunk, és nem is kellett. - Azóta más lett a világ.
Ezen a téren.
Szeretném, ha több nő ülne a kongresszusban, és kevesebb focizna.
AZ AMERIKAI NŐI VÁLOGATOTT FIFA NŐI LABDARÚGÓ-VILÁGBAJNOKSÁG
Számos tevékenység, amit manapság
az úgynevezett vakáció alatt űznek az emberek,
az régebben a hadifoglyok büntetésére szolgált.
Sokszor olvasni, például a Times utazás rovatában,
hogy egy utazás keretei között hegyet mászhatunk,
miközben ránk kötöznek egy másik embert,
és ha felértünk a tetejére, jöhet az ugrás.
Ez a vakáció 15 rongyba kerül személyenként.
Számomra ez egyenlő a bataani halálmenettel.
Akkor a bataani halálmenet túlélői is
követelhették volna a pénzüket, mert fantasztikus élmény volt.
Gyakran töprengek azon, miért csinálják ezt az emberek. Kihívásokat keresnek.
Egyfolytában azt mondogatják, hogy kihívásokat keresnek.
Ezek koholt kihívások.
A hegymászás koholt kihívás, hiszen nem muszáj megmászni.
Ezzel szemben számos dolog van, ami feladata egy embernek,
de mégsem teszi meg, mert fél vagy mert nehéz.
Na azok a kihívások!
A kihívás egy kötelező feladat, nem pedig egy kósza ötlet.
Manapság rengeteg ember űz extrém sportokat.
Sokan vállalkoznak rá, mondván, kihívást keresnek.
Ilyenkor eltűnődöm: ezeknek az embereknek mégis milyen az életük?
A való élet elegendő kihívást tartogat.
Ha sikerül eljutnom a tisztítóba anélkül, hogy összeverekednék valakivel…
El is tudtam vinni a ruhákat, és el is tudtam hozni
anélkül, hogy perrel riogattam volna a verekedőt,
vagy valaki megfenyegetett volna. Ez önmagában is kihívás.
Tényleg szükség van kihívásokra?
Számomra a saját életem is kihívást jelent.
Én nem hajkurászok szédületes kihívásokat.
Rettegek, hogy fizikailag megsérülök.
Ez mindig is így volt.
Kerülöm azokat a tevékenységeket, ahol nagy az esélye a sérülésnek,
ami gyakorlatilag bármi, amihez bukósisakot kell hordani.
A fiúk felállították a sátrat, és horgászáshoz készülődnek.
Csónakázást, horgászatot, úszást és számos további vízi sportot
kipróbálhatnak a kempingezők.
Itt legalább a nőknek nem a konyhában a helyük.
A Powell-tó egy hatalmas, mesterséges tó.
Több millió halat telepítettek bele a horgászoknak.
Nagyon sokan utaztak ide, hogy természetközelben legyenek.
Elutaztam oda, egy fickó lakóhajóján laktam.
A tónál engedély kell a horgászathoz. Ehhez el kell menni egy hatalmas üzletbe.
A halászati engedély kiváltásához szükség van a jogosítványra.
Az eladónő, aki első blikkre egy normális emberi lénynek tűnt számomra,
elkérte a jogosítványomat.
Akkoriban a New York-i jogosítványokon nem volt fénykép.
Nyugaton megszokott volt, de New Yorkban még nem.
Átadtam neki a jogosítványomat. Rám nézett, és így szólt:
„Mi ez? A zsidók városában nem kell fénykép a jogosítványra?”
Ledöbbentem.
„Nem”, feleltem. „Miért nem?”, kérdezte.
„Mert mi tudunk olvasni.”
Nagyon élénken emlékszem erre.
Ma már van rajta fénykép, bár továbbra is tudunk olvasni.
A világ hat leggyorsabb rövidtávfutója a startvonalhoz állt.
Owens Amerikából.
Borchmeyer Németországból.
Metcalfe Amerikából.
Owens vezet!
Strandberg és Borchmeyer fej-fej mellett. Osendarp beéri Wykoffot.
Metcalfe feljön, de Owens megnyeri 10,3-as idővel.
Az 1936-os olimpián
Jesse Owens rengeteg aranyérmet bezsebelt, de Hitler mégsem rázott vele
kezet.
Ami az itteni afroamerikaiakat illet…
Az afroamerikaik először
a sportnak köszönhetően tudtak elérni nagyobb változásokat.
Ott volt Jack Johnson, Joe Louis, Jackie Robinson, Muhammad Ali.
A világ ma nem lenne ugyanilyen Muhammad Ali nélkül.
Az ő jelensége túlnőtt a boksz világán.
Egyetértek. Őt kedvelem. Egyszer megnéztem a The Gardenben.
Bokszmeccsen járt!
Melyik mérkőzést nézte?
Az első Fraizer…?
Ott volt az első Ali-Fraizer meccsen? A világ egyik legjobb mérkőzésén?
És utálja a sportot?
- Igen. - Ne csinálja!
De Muhammad Alit szeretem.
Ahol Frank Sinatra az első sorból fényképezett? Miért ment el?
Egy lánnyal mentem, aki ismerte Frank Sinatrát.
A szó legszorosabb értelmében ismerte.
A lány segített a képek elkészítésében?
Másban segített neki.
De köztudott volt, hogy segít neki. Tőle kaptam a jegyeket.
Nagyon szerettem volna elmenni.
Várjon! Ha szereti Muhammad Alit, hogyan mellőzi a sportot?
Politikai szereplőként kedveltem.
Értem, de világbajnoki cím által kerülhetett…
Igen, ez az ő problémája volt. Így jutott oda.
De hogyan jutott oda?
Másképp nem ment volna. Szerencsére jó bokszoló volt.
Jó? Nagyszerű volt!
Elhiszem.
Én így ültem a mérkőzésen. A mögöttem ülő fickó rám förmedt,
hogy nem érdemlem meg azt a helyet.
Utálja a sportot, mégis elment a világ egyik legnagyobb sporteseményére
és jó helyen ült.
Igen. De a ruhák is fantasztikusak voltak.
- Mindenki kiöltözött. - Mindenki.
Jobb volt, mint bármelyik divatbemutató.
Csodás divat- és kulturális esemény volt. Sajnos közben verekedést kellett nézni.
Egyszer megkérdezték, miért mentem el a bokszmeccsre. A ruhák miatt.
Akkoriban még virágzott a stricikultúra New Yorkban.
A stricik az utcákat járták az autóikkal.
Szenzációs ruhákba bújtak.
Nagy kalapot viseltek, mögöttük pedig 12 lány tipegett.
Ma már nincs ilyen.
Nem mondom, hogy kellemes volt, de kétségkívül érdekes.
Muhammad Ali karakterét szerettem, de a küzdősportot utálom.
Utálom. Hihetetlen, hogy legális.
Sokszor vitázom erről emberekkel.
Egy Ali-meccsen nem is volt nagy pofozkodás,
mert kitáncolt az ellenfél elől. De így is hihetetlen, hogy legális.
Hihetetlen, hogy legális végignézni azt, ahogy két ember összeveri egymást.
Tudom, hogy az emberek imádják, de…
Tudod, mi illegális? A kakasviadal!
A kakasviadalon két baromfi csap össze. Pedig őket megesszük!
Legalábbis én. Tudom, vannak akik nem.
Csirkét eszünk, de azért ne harcoljanak egymással,
az olyan kegyetlen!
Nem akartam elmenni Leni Reifenstahl vacsorapartijára.
Amikor Leni Riefenstahl kiadott egy könyvet, a…
- Nubát. - Nubiát.
- Nubát? - Nubát.
Egy ismerősöm, aki már meghalt, rendezett neki egy szűk körű vacsorát.
Tizenkét vendéget hívott, de ennél többen akartak menni.
Visszautasítottam a meghívást. „Miért nem jössz?”, kérdezte.
„Nem megyek el Leni Riefenstahl bulijába. Ugyan már!”
„Fran”, mondta, „el kell ismerned, hogy Leni nagyszerű művész.”
„Nem érdekel”, feleltem.
Nem jut eszembe az az olimpiáról szóló film.
Olympia a címe.
Ezt a filmet régebben S&M bárokban játszották hang nélkül.
Leni bizonyos emberek körében igencsak népszerű volt New Yorkban.
„Szerinted nem jó a film?”, kérdezte. „Nagyszerű rendező.”
„Így van”, feleltem.
„De az, hogy ilyenekre pazarolja a tehetségét, az borzalom!
Inkább lenne tehetségtelen!”
A feliratot fordította: Kajner Kata