EN ORIGINAL DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
Mit had til penge er meget dybt.
Men problemet med det, ikke mit eneste problem,
er, at jeg elsker ting.
Jeg hader penge, men elsker ting.
Jeg hader penge, men elsker møbler. Jeg hader penge, men elsker biler og tøj.
At hade penge er okay, hvis du også hader ting,
for så er du Dalai Lama.
EJENDOMSSKEL 140 BROADWAY ADGANGSTILLADELSE KAN ANNULLERES
-Hej, Fran. -Hej, hvad så?
Vi er klar til, at I sætter jer.
Hvilket råd ville du give dit unge jeg, der kom til New York nu?
Tag penge med.
Okay?
Tag penge med, ville jeg sige.
Dengang jeg kom hertil, behøvede man ikke så mange penge.
Sådan der.
-Okay. -Nå…
Ikke for noget, men glassene bliver mere og mere forskellige.
Når jeg drikker kaffen, bliver der mindre…
Så må vi filme om.
Det er sandt, at kvinder på min alder, som børn ikke blev opdraget til,
at vi skulle tænke på penge.
Så havde jeg været en dreng,
havde jeg ikke haft sådan en doven holdning til penge.
Jeg havde ikke fået lov,
for min far ville have råbt: "Er du skør? Forstår du ingenting?"
Men folk har ofte spurgt mig:
"Ønskede dine forældre, at du blev forfatter?" Nej.
"Prøvede de at afskrække dig?" Nej.
"Virkelig? Hvad ønskede de?" De ønskede, at jeg blev en hustru.
De antog og ønskede, at jeg blev en hustru.
Så de fortalte mig aldrig noget
eller instruerede mig i andet end at være en hustru.
Som du kan se, lykkedes det ikke for dem.
Men jeg tror på en måde,
var det ikke godt at være en lille pige i 50'erne,
men det gode ved det var, at de ikke var så opmærksomme på dig.
Jeg husker levende min bedste ven,
som jeg stadig er meget nære venner med, som boede en gade væk.
Jeg besøgte hende, og hendes far havde fået lønforhøjelse.
De var meget glade, og hendes mor bagte en kage.
Jeg vidste ikke, hvad lønforhøjelse var, så jeg spurgte min mor, da jeg kom hjem.
Hun sagde: "Så tjener du flere penge hver uge."
Jeg sagde: "Han fik en lønforhøjelse og nu tjener han…"
Jeg husker, det var 300 dollars om ugen. Det var mere, end min far tjente.
Det indser jeg nu.
Jeg spurgte: "Hvad tjener far?" Mor stak mig en lussing.
Hun var så… "Tal aldrig om penge.
Det er meget uhøfligt. Spørg aldrig nogen, hvad de tjener."
Og jeg talte aldrig om penge igen. Derfor har jeg ingen.
Jeg var engang hos min revisor,
og til sidst så han på mig og sagde:
"Hør her. Du er nødt til at tale med mig om penge. Jeg er din revisor."
Jeg sagde hele tiden: "Det bør jeg ikke fortælle dig."
Han spurgte: "Hvad får du for det?"
"Det har jeg ikke lyst til at tale med dig om."
"Hvem er du?" Nu taler folk om penge hele tiden.
Men hvis jeg ved, hvor meget nogen tjener, eller hvad deres lejlighed koster,
er det, fordi de har fortalte mig det. Det ville jeg aldrig spørge om.
Men folk taler om penge hele tiden nu,
som om det var et spændende samtaleemne. Hvilket det ikke er.
Jeg vil sige, jeg bliver beskattet 74 %. Lad mig vise, hvad der er tilbage.
-Det, jeg gør nu, er ulovligt. -Ulovligt.
Jeg er ligeglad med at komme i fængsel, i det mindste får jeg gratis kost.
Se, hvad jeg har tilbage.
Jeg stopper ved 74 %.
Det er ingen leg.
Det er ikke for de fattige.
Det her er for atomkraft…
Du provokerer mange mennesker.
Det er mine penge. Jeg er ligeglad.
Da jeg tog til New York, gav min far mig 200 $.
Jeg havde aldrig haft så mange penge. Jeg tænkte: "200 $, de varer evigt."
Du ved.
Jeg var taxichauffør.
Jeg var chauffør for folk.
Jeg var rengøringsdame. Jeg var sælger.
Jeg solgte bælter på gaden. Jeg købte The Village Voice.
Jeg arbejdede mindst fem dage om ugen, nogle gange seks.
Men aldrig på onsdage, for det var dagen, The Village Voice udkom.
Jeg tog til Sheridan Square og købte den,
og The Village Voice havde… Det havde alle aviser.
Men der var alle jobannoncerne.
Og jeg tænkte altid…
For jeg hadede altid mit job.
Jeg tænkte: "I næste uge får jeg et bedre job, jeg ikke hader så meget."
På et tidspunkt indså jeg, at jeg ikke kunne lide at arbejde.
Det er ikke bare… Alle ville synes, det er et dårligt job,
men ærligt talt, jeg kan ikke lide at arbejde.
Jeg kan lide at ligge på sofaen og læse, hvilket ikke er et arbejde.
Ingen betaler dig for det, hvis de gjorde, ville jeg bo her. Så…
Men jeg undgik også jobbet, alle mine venner havde,
som var servering.
Alle de piger, jeg kendte, der arbejdede… Nogle gjorde ikke.
De serverede og…
Det gjorde 100 %, vil jeg sige.
Og mine venner sagde til mig: "Hvorfor gør du rent i stedet for…
Få et job, hvor jeg arbejder. Du tjener flere penge.
Det er helt sikkert mindre fysisk hårdt."
Lad mig sige det sådan her.
Det var mænd, der hyrede servitricer. Okay? Managere var mænd.
Du fik ikke et job som servitrice uden at gå i seng med manageren.
Det handler det om, ikke om romantik eller om at date.
Det handler ikke om at flirte eller ikke flirte.
Det handler, for Fran, som ung pige, bare om at arbejde.
Og sådan fik du et job som servitrice.
Der var en restaurant, folk ville arbejde på, hvor manageren var bøsse.
Han var bøsse. Alle kom der…
Han hyrede kun mandlige tjenere, og de måtte også gå i seng med ham.
Alle har en idé om, at New York var billig dengang, ikke?
Det har altid været dyrere end noget andet sted.
Så hvis jeg siger:
"Det var min lejlighed på West Fourth Street i 1970.
Den kostede 121,78 dollars om måneden."
Så siger folk: " Det er utroligt."
Den var dyr. De fleste af mine venner boede i East Village.
De sagde: "Det er skørt, at betale så meget for ét værelse.
Hvis du boede i mit kvarter på Avenue C, kunne du have fire værelser."
"Ja, men jeg bliver ikke voldtaget."
Hvilket, jeg altid følte, var de ekstra penge værd.
-Det er det værd. -Ikke?
Jeg er ikke ødsel, men nogle ting betaler man for.
Den var for dyr. Det var en forfærdelig lejlighed.
Den var for dyr, men mere sikker.
Da jeg fik den første store check, havde jeg ikke en bankkonto.
Jeg fik en check på 100.000 dollars. Og vidste ikke, hvad jeg skulle gøre.
Jeg gjorde normalt følgende.
Jeg fik en check, som normalt var omkring 100 dollars,
så gik jeg over til delikatessebutikken og sagde til fyren:
"Kan du trække en roastbeefsandwich fra og udbetale resten?"
Og det gjorde de.
Så jeg så mig selv spørge i delikatessebutikken:
"Kan du trække en sandwich fra?" Hvad skulle jeg gøre?
Jeg var faktisk bange for checken.
Jeg forstod ikke, hvor mange penge det var,
men det virkede som en vanvittig sum.
Så da jeg begyndte at tjene penge, var jeg bange for det.
Jeg mener ret bange for det.
Det virkede fantastisk for mig, men også…
Der har ikke været et tidspunkt i mit liv, hvor penge begejstrede mig.
Det har jeg aldrig syntes. Det har penge aldrig gjort ved mig.
For at tjene mange penge skal man elske penge.
Du ved, virkelig elske dem, virkelig holde af dem.
Jeg siger altid, at der er to slags mennesker i verden.
Der er typen, der mener, man kan få penge nok,
og typen, der har penge.
Så enkelt er det.
For mig er der penge nok.
Jeg har haft penge nok i perioder.
Min idé om penge nok er, at jeg kan betale for det, jeg har.
Jeg prøvede at få et huslån og talte med mægleren fra Merrill Lynch,
som kiggede i mine papirer, mens vi talte sammen.
Hun sagde: "Må jeg spørge om noget?"
"Må du må spørge mig om noget? Du sidder med mine selvangivelser.
Det er som at kigge i min undertøjsskuffe. Ikke?
Du ved mere om mig, end jeg gør. Ja, spørg løs."
"Hvorfor er din indkomst så tilfældig?"
Jeg sagde: "Jeg er forfatter." Hun sagde: "Forfatter?"
Derfor får forfattere aldrig et lån.
Der er lejligheder til over 20 millioner dollars i New York.
Sådan var det ikke altid. Hvordan kan en lejlighed koste 20 millioner dollars?
Hvad betyder det overhovedet?
Hvad betyder det, at en lejlighed koster 20 millioner?
Det er latterligt. Summerne er idiotiske, og folk vænner sig til dem.
Efter at have set på lejligheder i et år,
hvor priserne steg time for time… Okay?
Priserne var idiotiske. Kiggede du på en lejlighed om mandagen,
så kostede samme lejlighed 50.000 dollars mere om onsdagen.
"Jeg så lejligheden mandag. Hvorfor koster den 50.000 dollars mere?"
"Markedet går op. Du må hellere købe nu."
"Jeg kan ikke lide den." "Køb den alligevel."
Efter nogle få lejligheder vil ejendomsmægleren sige:
"Hvad skal du med så stor en lejlighed? Holder du mange fester?"
Det er den første idé. "Du må holde en masse fester."
Jeg sagde: "Nej. Ingen holder færre fester end mig.
Ayatollah Khomeini holdt flere fester, end jeg gør.
Jeg holder ikke fester. Ikke kun få. Overhovedet ikke."
"Hvad skal du bruge alle de værelser til?" "Jeg har 10.000 bøger."
Efter et vist antal lejligheder, jeg sagde, var for dyre,
sagde de: "Du har ikke råd til en lejlighed stor nok til dine bøger."
Hvilket jeg vidste, før jeg ringede.
Det tog dem lidt tid at opdage, men jeg vidste det.
Og efter at have set på 100 lejligheder,
følte jeg, at jeg havde lidt nok. "Giv mig en lejlighed."
Jeg købte en lejlighed til cirka tre gange det, jeg kunne betale.
Jeg vil gerne vinde i lotteriet. Faktisk har jeg brug for at vinde i det.
Så det er ikke længere bare begær,
jeg har nu et absolut behov.
Går du derhen og får sedlerne eller hvad?
Jeg spiller med i lotteriet hver uge,
og en gang for flere år siden vandt jeg 1.200 dollars.
Okay? Vinder du mere end 600, skal du hen på lottokontoret.
Da jeg vandt, lå det lige i nærheden af det andet store kasino,
Børsen i New York.
Jeg kommer til lotterikontoret og står i kø, og der er andre vindere.
Fyren foran mig går hen til skranken og afleverer sin kupon,
og kvinden bag skranken siger til ham:
"Okay. Vi sender din check om cirka to uger."
Han siger: "Nej, jeg vil have det nu."
Hun siger: "Vi sender den om to uger."
Han siger: "Du skal ikke sende den. Giv mig den nu."
Hun siger: "Sådan gør vi ikke, du får checken om to uger."
Og han siger: "Du forstår ikke. Jeg har brug for pengene nu."
Hun siger: "Du forstår ikke. Du får dem ikke nu. Næste."
Og han siger: "Jeg har brug for pengene til at betale min husleje.
Hvad gør jeg nu?"
Hun siger: "Hvad du ville have gjort, hvis du ikke vandt i lotteriet."
-Så nu er jeg den fyr. -Ja.
Jeg skal vinde i lotteriet.
Spurgte jeg mig selv hvad jeg kunne betale for en lejlighed,
er svaret en tredjedel af det, jeg betalte for den her.
Folk spurgte altid: "Hvornår falder priserne?"
Jeg blev ved med at sige: "Bare vent, til jeg har købt lejligheden."
Og så afsluttede jeg købet, og priserne begyndte at falde.
Jeg bebuder dårlige ejendomshandler.
Jeg er "Køb dyrt, sælg billigt"-Lebowitz.
Jeg er den eneste person, jeg kender, der har boet i New York så længe,
og som aldrig har lavet en god ejendomshandel.
Ikke én gang.
Og det eneste, der beroliger mig, er at minde mig selv om,
at jeg ikke kom til New York for at blive boligspekulant.
Jeg har bevist, at det bliver jeg ikke.
En ung fyr sagde til mig sidste år:
"Alle på din alder fandt en lejlighed for længst. De betalte…"
Jeg sagde" Ja, alle undtagen mig."
-Du boede længe på 57th Street. -Længe.
Jeg ejede den lejlighed længe, og det var…
-Jeg boede der… -Den på…
The Osborne. Jeg boede der i 26 år.
Da jeg var ung, omkring 21, var jeg til en fest i den bygning.
Jeg havde aldrig været i bygningen eller hørt om den.
Jeg var målløs.
Lejligheden, jeg var til fest i, var en af 2-3 lejligheder af den type i bygningen.
Min lejlighed var ikke sådan. Den var bare…
Jeg mener, den var storslået.
Det er en smuk bygning fra 1800-tallet. New Yorks ældste med lejligheder.
Og jeg tænkte: "Jeg vil gerne bo sådan et sted."
At bo der var et mareridt. Endeløse problemer.
Bygningen faldt fra hinanden af alder.
Der var altid håndværkere. Det ene store problem efter det andet.
Jeg ville ikke flytte, for jeg ville aldrig få så smuk en lejlighed igen.
Og en dag sagde jeg til mig selv:
"Fran, du er som en af de kvinder, der er gift med en fyr, der slår hende."
Og hendes venner siger: "Gå fra ham. Han slår dig,"
men hun synes, han er så flot.
"Men han slår dig" og hun siger: "Men han er så flot."
Så indså jeg, at det var mig og min lejlighed.
Jeg sagde: "Han slår mig, men han er så flot."
Endelig sagde jeg: "Han slår dig. Rejs."
Jeg har forstået, at min grådighed efter lejligheder
og møbler og sådan noget er så intens,
at selvom jeg er meget bekymret over at have gjort det her,
er jeg mindre bekymret, end jeg er glad for at have en fed lejlighed.
Det er det mest amerikanske, jeg nogensinde har følt mig.
Jeg har tilsluttet mig mine medamerikanere i at være i psykotisk gæld uden grund.
Jeg kan ikke sige: "Hvad skulle jeg gøre? Min datter var meget syg."
Det vækker sympati. Hvem har sympati for det her?
"Hvorfor kan jeg ikke have en 120 millioner kvadratmeter lejlighed?
Det vil jeg have." Det er sagens kerne.
-Du ser ud til at være i en anden verden. -Det er jeg.
Hvordan er en god New Yorker?
Man skal modsætte sig det, mange af dem, der styrer New York, siger.
Man skal forstå, hvorfor de siger det.
De siger altid, at det er for at skaffe penge til byen.
Hvem får pengene, der kommer til byen?
Jeg får dem ikke. Du får dem ikke.
For vi ejer ikke de her ting.
Der var en periode i 80'erne, hvor de prøvede at rive Lever House ned,
og jeg var på restaurant med Jerry Robbins,
og en mand kom til vores bord med en underskriftsindsamling.
"Vil I hjælpe med at forhindre dem i at rive Lever House ned?"
Så jeg skrev under. Jerry skrev under. Manden gik.
Jerry sagde: "Jeg tror, at jeg skrev under på at forhindre opførelse af Lever House."
For mig er det historien om New York.
Jeg er sikker på, at da de byggede Lever House efter krigen,
var der stadig mange huse på Park Avenue, som de rev ned.
Det skønne ved Grand Central Station, grunden til, at den er så smuk,
er, fordi den er bygget af én person.
Og den person var heldigvis en, der vidste, hvordan man bygger.
En bygning i den størrelse ville aldrig blive bygget af en enkelt person i dag.
Der ville ikke være én idé.
Det var hans penge, som han brugte på det.
Det fantastiske ved Chrysler-bygningen er detaljerne og skønheden.
I øjeblikket er den åbenbart til salg. Ikke, at jeg skal købe den.
For mig er den det perfekte hus til én.
Skyskraberen blev opfundet her.
Verden var helt målløs over vores skyskrabere.
Empire State Building.
Alle elskede Empire State Building.
Men nogle misundte også Empire State Building.
I visse dele af verden,
for eksempel Golfstaterne,
byggede de forfærdelige, høje bygninger midt i ørkenen,
og så kopierede vi dem.
Så nu ligner 57th Street…
Det ligner ikke Golfstaterne, men du ved de bygninger.
Jeg tror ikke, der er nogen dyb æstetisk grund til,
at en høj bygning ikke kan være smuk.
New York var aldrig en særlig smuk by.
Den var aldrig Paris. Den var aldrig Firenze.
Men det er nu en by, der…
Den var i det mindste original, med andre ord.
Nu ligner 57th Street en af Golfstaterne,
men det er et virkeligt sted. Det er 57th Street.
Det minder mig på en måde om Ralph Laurens tøj.
Da Ralph Lauren startede, kopierede han Brooks Brothers-tøj.
Det var en bestemt type, der købte Brooks Brothers-tøj.
De var grundlæggende hvide overklassemænd. Og Fran.
Da Ralph Lauren begyndte at lave sit tøj,
kopierede han det her tøj, men han lavede det lidt anderledes.
Brooks Brothers-skjorter, før de ødelagde skjorteafdelingen for længe siden,
passede Brooks Brothers-skjorter ingen.
Det er ikke, fordi de ikke passede mig. De ønskede ikke, at tøjet skulle passe.
Tøj, der passede, var for andre mennesker. Der var noget lidt…
…ambitiøst ved tøj, der passede.
Ralph Lauren var ikke et af de mennesker og indså ikke, at tøj ikke skulle passe,
hvilket betyder, at det mere lignede tøj, andre end den hvide overklasse bar.
Det utrolige var, at efter lidt tid begyndte de mænd,
der altid bar Brooks Brothers-tøj, at købe Ralph Laurens tøj.
De mennesker, han kopierede, købte det,
selvom de vidste, det ikke var det rigtige tøj.
Jeg ved ikke, hvorfor de gjorde det. Jeg var ikke en hvid overklassemand.
Men jeg fandt det forbløffende.
For mig er det præcis det samme
som skyskrabere, der blev kopieret af Dubai, og nu kopierede vi dem igen.
Jeg blev født i slutningen af 1950, så jeg er yngre, end man skulle tro.
Men jeg synes, det var altid heldigt. Især for en forfatter.
Der var meget dårlige ting ved 50'erne.
Der var forfærdelige ting ved 50'erne og 60'erne.
Men det gav mig et overblik over den sidste halvdel af det 20. århundrede.
Hvilket, jeg synes, er heldigt,
set ud fra fornøjelsen ved at observere.
Min egen fornøjelse ved at observere.
Der er visse ting, jeg aldrig ventede ville forbedre sig.
Ting, jeg aldrig havde tænkt på.
I 70'erne talte folk om homoseksuelles rettigheder. Det virkede latterligt.
Unge i dag takker mig ofte. For at være aktivist for homoseksuelles rettigheder.
Jeg var ikke aktivist for det, siger jeg til dem. "Nej, jeg var ej."
For det første var jeg aldrig aktivist… Ikke en rigtig aktivist.
Jeg er ikke så selvopofrende. Men jeg troede heller ikke, det virkede.
Som Me Too-bevægelsen. Det kunne jeg ikke forestille mig.
Aldrig i livet.
At være kvinde var det samme fra tidernes morgen til for otte måneder siden.
Okay? Det var det samme.
Du kan spørge enhver kvinde, som ikke er…
Selv hvis du er 18, har det ændret sig. Det har ændret sig, fra da du var 12.
Folk siger: "Kommer der mon en modreaktion?"
Hvad mener du med "kommer"? Selvfølgelig kommer der en modreaktion.
"Tror du ikke, den kvinde lyver?"
Mit udgangspunkt er, at jeg tror på hver eneste kvinde.
Bevis, at hun lyver.
Nogle lyver sikkert. Der er jeg sikker på.
Men du skal bevise det for mig, for jeg var en ung kvinde. Okay?
Alle, der har været pige eller ung kvinde, ved, hvad det handler om.
Som jeg sagde før, kunne man ikke få et job som servitrice.
Det er det, det handler om.
Så jeg tror på kvinderne.
Mange af de fyre, der blev taget, især i begyndelsen,
jeg kendte dem alle.
Jeg kendte dem personligt.
Jeg kendte en million historier om dem, men ikke de historier, de blev taget med.
Der er mænd anklaget for vold og voldtægt. Jeg hørte aldrig de historier.
Det er ikke den slags historier, man hører…
For selv dumme fyre praler ikke med den slags,
for inderst inde ved de, at det er en forbrydelse. Okay?
Der er forskel på forbrydelse og filmbranchen.
Man kunne sige: "Sådan er filmbranchen.
Sådan har den altid været."
Og min fornemmelse var altid: "Du behøver ikke være filmstjerne."
Vil du være filmstjerne eller servitrice, er det, hvad du må gøre.
Heldigvis vil jeg ikke være filmstjerne.
Så jeg tror på historierne om de fyre.
Og om kvinderne, der så gerne ville være filmstjerner, at de gjorde det.
Det er ikke det samme som voldtægt. Det er forkert. Det er slemt. Okay?
Filmbranchen er det en ting,
men redder man senge på et hotel
til seks dollars i timen, og den ansvarlige for dit…
Ikke kun dit liv, men du er sikkert ulovlig immigrant.
Personen er måske vicevært på den etage.
Det er problemet.
Ikke hvem er en filmstjerne eller ej, hvem er model eller ej.
Ja, de ting er forkerte. Helt klart forkerte.
Var vi ikke begyndt der, havde det ikke fået opmærksomhed.
Folk er opmærksomme, fordi de er filmstjerner.
Ingen er opmærksomme på dem, der redder senge på hoteller.
Der er millioner af kvinder i den position, og de er gidsler.
Du behøver ikke være filmstjerne, men du skal tjene til livet.
Det handler det i virkeligheden om.
I hele denne meget farlige periode i 70'erne
skete der aldrig rigtigt noget med mig.
Engang blev jeg røvet på gaden.
Jeg blev røvet på gaden. Det var på Beekman Place.
I ved, hvor…
Jeg prøvede at snakke mig ud af det.
Nu tænker jeg: "Det er skørt."
Jeg havde for en gangs skyld mange penge på mig.
Jeg havde lånt dem af en pige på Beekman Place.
Huslejen skulle betales. Jeg havde aldrig penge på mig.
Og jeg tog hjem til hende. Hun gav mig penge til huslejen.
En knægt stoppede mig på gaden og sagde: "Giv mig dine penge."
"Jeg har ingen penge," sagde jeg. "Hit med pengene."
Jeg kunne se, at han var en junkie, så jeg sagde: "Jeg har mange penge…"
Jeg tænkte: "Hvorfor fortæller jeg det?" "…men jeg skal bruge dem."
Og jeg tror, han tænkte…
Jeg forestillede mig, at han valgte mig, fordi han valgte Beekman Place
og troede, at jeg boede der.
Og jeg sagde: "Kan du tage til et fix og lade mig beholde resten, for jeg har…"
Så tog han en kniv frem.
-Og jeg gav ham pengene. -Du forsøgte at tale med ham.
Jeg prøvede at beholde, så mange penge jeg kunne. Det var ikke engang mine penge.
Da han trak kniven, stoppede jeg. Det er alt, der er sket for mig.
Tekster af: Anja Molin