‎UN SERIAL DOCUMENTAR ORIGINAL NETFLIX
‎Urăsc banii din toată inima.
‎Totuși, problema mea în legătură cu ei, ‎nu singura,
‎e că îmi plac lucrurile.
‎Deci urăsc banii, dar iubesc lucrurile.
‎Urăsc banii, dar îmi place mobila. ‎Urăsc banii, dar ador mașinile.
‎Urăsc banii, dar ador hainele.
‎Deci poți urî banii ‎dacă urăști și lucrurile,
‎pentru că atunci ești Dalai Lama, nu?
‎LIMITA DE PROPRIETATE 140 BROADWAY ‎TRECEREA POATE FI INTERZISĂ
‎- Bună, Fran! ‎- Ce se întâmplă?
‎Poți să iei loc.
‎Ce sfat ți-ai da dacă ai avea 20 de ani ‎și ai veni în New York acum?
‎Adu bani!
‎Bine?
‎Să aduci bani. Asta ți-aș spune.
‎Pentru cei veniți odată cu mine: ‎nu vă trebuie mulți bani.
‎Iată-ne!
‎- Bine. ‎- Ei bine…
‎Nu vreau să comentez, ‎dar paharele astea sunt tot mai diferite.
‎Eu beau cafeaua, apoi se duce…
‎Trebuie să refacem totul.
‎E adevărat că femeile de vârsta mea, ‎când erau mici,
‎au fost învățate că nu trebuie ‎să se gândească la bani.
‎Deci cred că, dacă aș fi fost băiat,
‎nu aș fi avut atitudinea asta ‎incredibil de indolentă față de bani.
‎N-aș fi avut voie,
‎fiindcă tata ar fi urlat: ‎„Ești nebun? Nu înțelegi?”
‎Dar oamenii mi-au spus des:
‎„Părinții tăi voiau ‎să fii scriitoare?” Nu.
‎„Te-au descurajat?” Nu.
‎„Serios? Ce voiau să te faci?” ‎O soție. Voiau să fiu o soție.
‎Au presupus că voi fi soție. Asta voiau.
‎Așa că nu mi-au spus nimic
‎și nu m-au învățat decât lucruri ‎care să mă ajute ca soție.
‎Și se vede că nu le-a mers.
‎Dar, într-un fel,
‎nu era un lucru grozav să fii fetiță ‎în anii '50,
‎dar ce era bine
‎era că nu îți acordau atâta atenție.
‎Îmi amintesc foarte bine ‎de cea mai bună prietenă a mea,
‎cu care sunt încă apropiată, ‎care locuia pe stradă cu mine.
‎Eram la ea și tatăl ei a zis ‎că i s-a mărit salariul.
‎Toți erau încântați, ‎iar mama ei a făcut un tort.
‎Nu știam ce e o mărire.
‎Am întrebat-o pe mama: „Ce e o mărire?”
‎Mi-a zis că începi să câștigi ‎mai mulți bani în fiecare săptămână.
‎Și i-am spus: „Cutare a primit o mărire, ‎iar acum câștigă…”
‎Îmi amintesc suma: 300 de dolari ‎pe săptămână. Mai mult decât tata.
‎Îmi dau seama retrospectiv.
‎Am întrebat cât câștigă tata ‎și mama mi-a tras o palmă.
‎A zis: ‎„Să nu mai vorbești niciodată despre bani.
‎E foarte nepoliticos. Și să nu întrebi ‎pe nimeni câți bani câștigă.”
‎Și n-am mai vorbit despre bani. ‎Prin urmare, nu am.
‎Am fost odată în biroul contabilului meu
‎care, într-un final, s-a uitat la mine ‎și mi-a spus „Să-ți explic ceva.
‎Trebuie să-mi spui cât câștigi. ‎Sunt contabilul tău.”
‎Căci tot spuneam: ‎„Nu cred că ar trebui să-ți spun asta.”
‎Întreba: „Cu cât te plătesc?”
‎Ziceam: „Nu cred că ar trebui ‎să-ți vorbesc despre asta.”
‎„Cine ești?” Și acum, desigur, ‎oamenii vorbesc despre bani non-stop.
‎Dar spun mereu:
‎dacă știu câți bani câștigă cineva
‎sau cât costă apartamentul lor ‎e fiindcă mi-au spus,
‎ceea ce oamenii fac mereu, ‎dar eu n-aș întreba.
‎Dar oamenii vorbesc acum ‎tot timpul despre bani,
‎de parcă ar fi un subiect de conversație ‎foarte interesant, ceea ce nu e.
‎Vreau să spun că sunt taxat cu 74%.
‎Vreau să vă arăt ce rămâne.
‎- E ilegal ce voi face. ‎- E ilegal.
‎Dacă mă bagă la închisoare, nu-mi pasă. ‎Măcar voi face dietă.
‎Vă arăt ce mi-a rămas.
‎O să mă opresc la 74%.
‎N-ar trebui să te joci,
‎căci banii nu se duc la săraci.
‎Se duc către armele nucleare și toate…
‎Știi că provoci mulți oameni, nu?
‎Sunt banii mei. Nu-mi pasă.
‎Când am venit la New York, ‎tata mi-a dat 200 de dolari.
‎Cei mai mulți din viața mea.
‎Cred că m-am gândit ‎că sunt aranjată pe viață.
‎Știi?
‎Am fost șofer de taxi.
‎Am fost șofer pentru oameni.
‎Am făcut curățenie. Am fost curier.
‎Am vândut curele pe stradă. Luam…
‎The Village Voice.
‎Lucram cinci zile pe săptămână, ‎uneori șase.
‎Dar n-am lucrat miercurea,
‎căci atunci apărea ‎The Village Voice.
‎Deci mă duceam în Sheridan Square ‎să iau revista, care avea…
‎Toate ziarele aveau.
‎Acolo erau anunțurile de angajare. ‎Și mă gândeam mereu…
‎Fiindcă mereu îmi uram slujba.
‎Deci mă gândeam: „Săptămâna viitoare ‎voi avea o slujbă pe care nu o urăsc.”
‎La un moment dat, mi-am dat seama ‎că nu-mi place să lucrez.
‎Nu era doar… Era o slujbă proastă, ‎oricine ar crede asta,
‎dar, sincer, nu-mi place să lucrez.
‎Îmi place să stau pe canapea și să citesc, ‎ceea ce nu e o profesie.
‎Nimeni nu te plătește pentru asta, ‎căci dacă ar face-o, aici ar fi casa mea.
‎Dar am evitat foarte mult slujba ‎pe care o aveau toate prietenele mele,
‎și anume ospătăria.
‎Toate fetele nevoite să lucreze… ‎Unele nu erau nevoite.
‎Erau ospătărițe și…
‎Aș spune că 100%.
‎Și îmi spuneau: ‎„De ce faci curat în apartamente și nu…
‎Vino să lucrezi unde lucrez eu. ‎Faci mai mulți bani.
‎Iar efortul fizic e mai mic, ‎cu siguranță.”
‎Iar eu spuneam… Să îți explic altfel.
‎Cei care angajau ospătărițe erau bărbați. ‎Bine? Managerii erau bărbați.
‎Nu deveneai ospătăriță într-un restaurant
‎fără să te culci cu un manager.
‎Despre asta e vorba. ‎Nu despre romantism și întâlniri.
‎Nu e vorba despre a flirta sau nu.
‎Ci despre… De exemplu, pentru Fran, ‎ca tânără fata, era vorba doar de muncă.
‎Și așa obțineai o slujbă de ospătăriță.
‎Era un restaurant unde oamenii ‎voiau să lucreze care avea un manager gay.
‎Tipul era gay. Toată lumea s-a dus acolo…
‎Dar el angaja doar ospătari ‎care se culcau cu el.
‎Înțelegeți?
‎Toată lumea crede că New York era ieftin.
‎A fost mereu mai scump ‎decât orice alt loc.
‎Dacă spun cuiva:
‎„Apartamentul meu în 1970 ‎era în West Fourth Street.
‎Costa 121,78 de dolari pe lună.”,
‎ar spune: „E de necrezut!”
‎Era scump!
‎Prietenii mei locuiau în East Village.
‎Spuneau: „Ești nebună că dai atâția bani ‎pe o singură cameră.
‎Dacă ai sta în cartierul meu, ‎pe Bulevardul C,
‎ai avea patru camere.”
‎Și eu ziceam: „Da, dar nu sunt violată.”
‎Bine? Mereu am crezut ‎că asta merită bani în plus.
‎- Merită. ‎- Înțelegeți?
‎Nu-s risipitoare, ‎dar pentru anumite lucruri plătești.
‎Era prea scump. Era un apartament oribil.
‎Era prea scump, dar era mai sigur.
‎N-aveam cont bancar ‎când am primit primul cec cu sumă mare.
‎Era un cec de 100.000 de dolari. ‎Nu știam ce să fac cu el.
‎Uite ce făceam eu cu cecurile.
‎Primeam cecul, ‎care era cam de 100 de dolari,
‎apoi mergeam la magazinul de delicatese
‎și spuneam vânzătorului:
‎„Poți să îmi faci un sandviș ‎cu carne de vită și să-mi dai restul?”
‎Și așa făcea.
‎Deci mă imaginam cum merg la magazin ‎și cer un sandviș.
‎Nu știam ce să fac.
‎Eram înspăimântată de cecul ăsta.
‎Și nu înțelegeam cât de mulți bani erau,
‎doar mi se părea o sumă fabuloasă.
‎Deci cred că atunci când am făcut bani ‎m-am speriat de ei.
‎Destul de rău.
‎Mi se părea un lucru uimitor, dar…
‎Niciodată în viața mea ‎nu am fost încântată de bani.
‎Nu era… Nu credeam…
‎N-am simțit asta. ‎Banii nu îmi provoacă așa ceva.
‎Ca să faci mulți bani, ‎trebuie să îi și iubești.
‎Să iubești banii cu adevărat.
‎Mereu zic același lucru. ‎Există două feluri de oameni.
‎Cei care cred că poți să ai destui bani
‎și cei care au bani.
‎E atât de simplu.
‎Deci da. Pentru mine sunt destui bani.
‎Am avut perioade cu destui bani.
‎Pentru mine asta însemna ‎să pot plăti pentru tot ce aveam.
‎Am vrut să iau un credit
‎și vorbeam ‎cu brokerul de la Merrill Lynch,
‎care îmi analiza dosarul ‎cât eu vorbeam la telefon.
‎A zis: „Pot să te întreb ceva?” ‎Și am zis: „Dacă poți să mă întrebi ceva?
‎Te uiți la declarațiile mele fiscale ‎de cinci minute.
‎Parcă ai fi în dulapul meu.
‎Știi mai multe despre mine decât mine.
‎Da, poți să mă întrebi.”
‎Zice: „De ce ai un venit neregulat?”
‎Și zic: „Sunt scriitoare.” ‎„Scriitoare?”, mă întreabă.
‎De asta scriitorii nu primesc credite.
‎Sunt apartamente de 20 de milioane ‎de dolari în New York sau peste.
‎N-a fost mereu așa.
‎Dacă te gândești, cum să coste ‎un apartament 20 de milioane?
‎Ce înseamnă asta?
‎Că un apartament ‎costă 20 de milioane de dolari?
‎E o sumă ridicolă!
‎Dar oamenii se obișnuiesc cu sumele astea.
‎Am crezut, ‎după un an de căutat apartamente,
‎timp în care prețurile creșteau ‎de la oră la oră…
‎În primul rând, prețurile erau ridicole. ‎Te uitai la un apartament luni.
‎Te uitai la el miercuri. ‎Era mai scump cu 50.000 de dolari.
‎Întrebam: „De ce e ‎cu 50.000 de dolari mai mult decât luni?”
‎„Prețurile cresc. Cumpără-l acum.”
‎„Nu-mi place.” ‎„Asta nu înseamnă să nu-l iei.”
‎După câteva apartamente,
‎agentul spunea: ‎„De ce îți trebuie un apartament mare?”
‎Întreba: „Ai mulți musafiri?”
‎Asta e prima idee. ‎„Cred că dai multe petreceri.”
‎Ziceam: „Nu. Nimeni nu dă ‎mai puține petreceri decât mine. Nimeni.
‎Ayatollah Khomeini a dat ‎mai multe petreceri decât mine.
‎Deci nu, nu am musafiri. Deloc.”
‎„Atunci de ce ai nevoie de atât spațiu?” ‎„Am 10.000 de cărți.”
‎După un anumit număr de apartamente
‎la care tot spuneam: „E prea scump.”,
‎ei ziceau: „Nu-ți permiți unul ‎destul de mare pentru cărți”.
‎Eu știam deja.
‎Știam înainte să-i sun. Ei nu.
‎A durat puțin până să afle, dar eu știam.
‎Deci după ce m-am uitat ‎la 100 de apartamente,
‎am simțit că am suferit destul.
‎„Dă-mi o locuință.”
‎Am cumpărat unul
‎de trei ori mai scump decât îmi permiteam.
‎Aș vrea să câștig la loterie.
‎De fapt, trebuie să câștig la loterie.
‎Deci a trecut de la stadiul de dorință
‎la cel de nevoie absolută.
‎Chiar mergi să iei formularele?
‎Joc la loterie în fiecare săptămână,
‎iar acum câțiva ani am câștigat ‎1.200 de dolari la loterie.
‎Da.
‎La peste 600 de dolari mergi ‎la sediul central,
‎care atunci
‎era în cartierul celuilalt mare cazinou, ‎Bursa din New York.
‎Deci merg la sediul loteriei
‎și stau la coadă cu ceilalți câștigători.
‎Tipul din fața mea ajunge la tejghea ‎și dă biletul,
‎iar femeia din spatele tejghelei îi spune:
‎„Bine, domnule, vă trimitem cecul ‎în două săptămâni.”
‎Iar tipul spune: „Nu, îl vreau acum.”
‎Ea zice: ‎„Nu, vi-l trimitem în două săptămâni.”
‎Dar tipul spune ‎că vrea să îi dea cecul atunci.
‎Ea răspunde: „Nu așa procedăm, ‎veți primi cecul în două săptămâni.”
‎El zice: „Nu înțelegeți. ‎Am nevoie de bani acum.”
‎Ea: „Dvs. nu înțelegeți. ‎Nu îi primiți acum. Următorul!”
‎El spune: „Nu înțelegeți. Am nevoie ‎de bani ca să plătesc chiria.
‎Ce fac acum?”
‎Iar ea spune: „Faceți ce ați fi făcut ‎dacă nu câștigați la loterie.”
‎- Eu sunt ca tipul acela acum. ‎- Da.
‎Trebuie să câștig la loterie.
‎Dacă mă întrebam: ‎„Cât poți plăti pentru un apartament?”,
‎aș fi zis că o treime ‎din cât am plătit pentru acesta.
‎Oamenii spuneau: ‎„Când vor scădea prețurile?”
‎Eu ziceam: „Așteptați să închei contractul ‎pentru apartamentul ăsta.”
‎După ce am încheiat contractul, ‎prețurile au început să scadă.
‎Eu sunt întruchiparea ‎deciziilor imobiliare proaste.
‎Eu sunt Cumpără Scump ‎Vinde Ieftin Lebowitz.
‎Adică…
‎Sunt singura persoană care a trăit ‎atât de mult în New York
‎și care n-a luat ‎nicio decizie imobiliară corectă.
‎Niciodată.
‎Singurul lucru care mă calmează ‎e să-mi amintesc
‎că n-am venit la New York ‎pentru afaceri imobiliare.
‎Am dovedit că nu mă bag în așa ceva.
‎Un tânăr mi-a spus anul trecut: ‎„Nu înțeleg.
‎Cei de vârsta ta au găsit ‎o locuință de mult. Au plătit…”
‎Am zis: „Da, cu excepția mea.”
‎- Ai stat mult pe Strada 57. ‎- Mult.
‎Apartamentul ăla… ‎L-am avut multă vreme și a fost…
‎- Am locuit acolo… ‎- Cel…
‎În clădirea Osborne ‎unde am stat 26 de ani.
‎Când eram tânără, la 21 de ani, ‎m-am dus la o petrecere în clădirea aia.
‎N-am fost niciodată acolo. ‎Nu auzisem de ea.
‎M-a uimit apartamentul.
‎Erau vreo trei apartamente în clădire
‎ca cel în care a fost petrecerea.
‎Apartamentul meu nu era așa. Și era…
‎Era spectaculos.
‎E o clădire frumoasă din secolul ‎al XIX-lea. Cea mai veche din New York și…
‎Mi-am zis că mi-ar plăcea ‎să locuiesc aici.
‎Traiul acolo a fost un coșmar. ‎Mereu probleme.
‎Clădirea era deteriorată căci era veche.
‎Se făceau mereu renovări. ‎Dădeam dintr-o problemă mare în alta.
‎N-am plecat de acolo,
‎căci știam că nu voi mai avea ‎un loc atât de frumos.
‎În sfârșit, într-o zi mi-am zis:
‎„Fran, ești ca o femeie măritată ‎cu un tip care o bate,
‎căreia prietenii îi zic că trebuie ‎să-l părăsească,
‎dar ea zice că e prea chipeș.
‎Ei îi repetă că o bate, ‎iar ea insistă că e chipeș.”
‎Mi-am dat seama ‎că așa fac eu cu apartamentul.
‎Spuneam mereu: „Mă bate, dar e chipeș!” ‎Până la urmă am zis: „Te bate. Pleacă.”
‎Așa că am înțeles
‎că lăcomia mea ‎pentru apartamente și mobilă
‎e atât de puternică
‎că, deși mi-e teamă că am făcut asta,
‎teama e mai mică decât bucuria ‎de a avea un apartament frumos.
‎Asta m-a făcut să simt cel mai bine ‎că sunt americancă.
‎M-am alăturat compatrioților mei
‎prin acumularea de datorii psihotice ‎fără niciun motiv.
‎Deci nu pot spune: „Ce pot face? ‎Fiica mea era foarte bolnavă. ”
‎Lumea ar înțelege. ‎Dar cine să înțeleagă asta?
‎„De ce să n-am un apartament ‎de 20 de milioane de metri pătrați?
‎M-am săturat să nu îl am!” ‎Fiindcă asta e de fapt.
‎Parcă ești în altă lume.
‎Sunt.
‎Ce înseamnă un cetățean model în New York?
‎Trebuie să te opui
‎lucrurilor promovate de mulți ‎dintre cei care conduc New York,
‎căci trebuie să înțelegi ‎de ce le promovează.
‎Le promovează ca să… Ei spun mereu ‎că așa intră bani în oraș.
‎Dar la cine ajung acești bani? ‎Pentru cine sunt?
‎Nu ajung la mine. Nu ajung la tine.
‎Noi nu deținem aceste lucruri.
‎A fost o perioadă în anii '80
‎când voiau să demoleze Lever House.
‎Eram într-un restaurant cu Jerry Robbins
‎și a venit un bărbat la masa noastră ‎ca să semnăm o petiție.
‎„Vreți să semnați ‎ca să nu dărâme Lever House?”
‎Eu am semnat. ‎Jerry a semnat. Omul a plecat.
‎Jerry m-a privit și a zis: ‎„Sunt sigur c-am semnat
‎ca să nu construiască Lever House.”
‎Asta e povestea New Yorkului.
‎Cred că atunci ‎când au construit Lever House după război
‎erau multe case pe Park Avenue, ‎așa că le-au dărâmat.
‎Grand Central Station e specială.
‎Motivul pentru care e atât de frumoasă ‎e pentru că a construit-o cineva.
‎Și acea persoană, din fericire, ‎știa să construiască o clădire.
‎O clădire atât de mare nu ar fi construită ‎de o singură persoană acum.
‎N-ar fi niciun motiv.
‎Erau banii lui și i-a băgat în ea.
‎Clădirea Chrysler e uimitoare ‎prin detaliile și frumusețea ei.
‎Momentan, se pare că e de vânzare.
‎Nu că aș cumpăra-o.
‎E perfectă ‎pentru o casă de o singură persoană.
‎Zgârie-norii au fost inventați aici.
‎Lumea a fost complet uimită ‎de zgârie-norii noștri.
‎Empire State Building.
‎Toată lumea a iubit Empire State Building.
‎Dar unii au și invidiat-o.
‎În anumite părți ale lumii,
‎ca, de exemplu, în țările din Golf,
‎au construit niște clădiri înalte oribile ‎în mijlocul deșerturilor,
‎apoi noi le-am copiat!
‎Deci acum Strada 57 arată…
‎Nu seamănă cu clădirile ‎din țările din Golf.
‎Nu cred că există un motiv estetic profund
‎pentru ca o clădire înaltă ‎să nu fie frumoasă.
‎New York nu a fost un oraș foarte frumos.
‎Nu a fost ca Paris. Nu a fost ca Florența.
‎Dar acum e un oraș care…
‎Cel puțin era original, cu alte cuvinte.
‎Acum, Strada 57 arată ‎ca străzile din statele din Golf,
‎doar că e un loc adevărat.
‎E Strada 57.
‎Îmi amintește de hainele lui Ralph Lauren.
‎La începutul carierei,
‎Ralph Lauren a copiat ‎hainele Brooks Brothers.
‎Un tip anume de oameni ‎cumpăra haine Brooks Brothers.
‎Adică bogații caucazieni.
‎Și Fran, dar mai ales bogații caucazieni.
‎Când Ralph Lauren a început să facă haine,
‎le-a copiat pe acestea, ‎dar le-a făcut diferit.
‎Cămășile Brooks Brothers,
‎înainte să distrugă secția de cămăși ‎acum mulți ani,
‎nu erau pe măsura nimănui.
‎Nu numai a mea, a tuturor.
‎Ei nu voiau ca hainele să se potrivească.
‎Cele pe măsură erau pentru alții.
‎Era ceva…
‎ambițios la hainele pe măsură.
‎Ralph Lauren, nefiind de-al lor,
‎n-a știut că hainele nu trebuie ‎să fie pe măsură,
‎deci semănau cu hainele purtate ‎de cei care nu erau bogați caucazieni.
‎Mie mi s-a părut uimitor că, după o vreme,
‎cei care purtau haine Brooks Brothers
‎cumpărau haine Ralph Lauren.
‎Oamenii pe care îi copia
‎luau hainele ‎deși știau că nu sunt autentice.
‎Nu știu de ce au făcut asta. ‎N-am făcut parte din categoria asta.
‎Dar mi s-a părut uimitor.
‎Cred că e exact același lucru
‎ca zgârie-norii copiați în Dubai, ‎pe care acum îi copiem noi.
‎M-am născut în 1950. La sfârșitul anului, ‎deci sunt mai tânără decât crezi.
‎Dar mereu am crezut că a fost un noroc. ‎Mai ales pentru un scriitor.
‎Erau lucruri foarte rele în anii '50.
‎Erau lucruri oribile în anii '50 și '60.
‎Dar mi-a oferit o imagine a celei ‎de-a doua jumătăți a secolului al XX-lea,
‎ceea ce mi s-a părut un noroc,
‎chiar și pentru plăcerea observației.
‎Mă refer la plăcerea mea de a observa.
‎Sunt anumite lucruri pe care ‎nu mă așteptam să le îmbunătățesc.
‎Nu mi-ar fi trecut niciodată prin minte.
‎În anii '70, se vorbea despre ‎drepturile gay. Mi se părea ridicol.
‎Ridicol. Tinerii îmi mulțumesc des acum.
‎„Ai militat pentru drepturile gay.”
‎Nu am făcut asta. Le spun mereu.
‎În primul rând, ‎n-am fost niciodată activistă.
‎În al doilea rând… ‎Nu o activistă în adevăratul sens.
‎Nu prea mă sacrific, vă asigur.
‎Dar nici n-am crezut că va merge.
‎E ca mișcarea „Me Too”. ‎Nu mi-aș fi imaginat niciodată.
‎Nici pomeneală.
‎De la Eva până acum opt luni, ‎femeia a fost tratată la fel.
‎Era la fel.
‎Poți vorbi cu oricine, orice femeie ‎care nu e…
‎Presupun că și dacă ai 18 ani ‎lucrurile s-au schimbat.
‎S-au schimbat de când aveai 12 ani.
‎Lumea întreabă dacă vor fi repercusiuni.
‎Cum adică „vor fi”?
‎Da, desigur că sunt repercusiuni. ‎Cu siguranță.
‎„Nu crezi că poate femeia asta minte?”
‎Eu cred fiecare femeie.
‎Dovedește-mi că minte.
‎Sunt sigură că unii mint.
‎Dar trebuie să-mi demonstrezi, ‎căci am fost și eu tânără. Bine?
‎Orice femeie știe despre ce este vorba.
‎E cum am mai spus.
‎Nu te puteai angaja ca ospătăriță.
‎Despre asta e vorba. Bine?
‎Deci le cred pe aceste femei.
‎Îi știam pe aproape toți bărbații prinși, ‎mai ales la început.
‎Personal, îi știam.
‎Știam mii de povești despre ei,
‎dar nu și poveștile ‎pentru care au fost prinși.
‎Sunt acuzați de violență și viol. ‎N-am auzit poveștile astea.
‎Nu sunt genul de povești pe care le auzi.
‎Fiindcă nici măcar proștii nu se laudă ‎cu așa ceva,
‎pentru că și ei știu că e o infracțiune.
‎E o diferență între o infracțiune ‎și industria filmului.
‎Poți spune: „Asta e industria filmului. ‎Mereu a fost așa!”
‎Iar părerea mea despre asta a fost: ‎„Nu trebuie să fii vedetă de cinema.”
‎Dacă vrei să fii vedetă sau ospătăriță ‎la restaurant, asta trebuie să faci.
‎Din fericire, eu nu vreau să fiu vedetă.
‎Cred ce se zice despre bărbații aceia
‎și despre femeile care voiau să fie vedete ‎și de asta au făcut-o.
‎Dar nu e același lucru cu violul. ‎E greșit. E rău. Bine?
‎Așa e în industria filmului.
‎Dar dacă faci menaj la un hotel
‎cu șase dolari pe oră
‎și cel responsabil…
‎Nu doar de viața ta, ‎dar și că n-ai documente…
‎Iar persoana aia e îngrijitorul ‎de pe etajul ăla.
‎Asta e problema.
‎Nu cine e vedetă de cinema,
‎cine e model sau nu.
‎Da, lucrurile astea sunt greșite. ‎Cu siguranță.
‎Dacă n-am fi început cu asta, ‎nu primea atenție.
‎Oamenii sunt atenți ‎pentru că sunt vedete de cinema.
‎Nimeni nu va fi atent ‎la cea care face menaj.
‎Desigur, sunt milioane de femei ‎în această poziție,
‎care, practic, sunt ostatice.
‎Nu trebuie să fii vedetă, dar trebuie ‎să-ți câștigi pâinea. Despre asta e vorba.
‎În această perioadă foarte periculoasă ‎din anii '70,
‎nu mi s-a întâmplat nimic.
‎Odată am fost jefuită pe stradă.
‎Am fost jefuită pe stradă. ‎Eram pe strada Beekman Place.
‎Adică, unde…
‎Am vrut să conving hoțul să renunțe,
‎dar acum îmi dau seama că e o nebunie.
‎Aveam mulți bani la mine. Ca niciodată.
‎Împrumutasem de la o fată ‎de pe Beekman Place.
‎Pentru chirie.
‎N-aveam niciodată bani la mine. Nici acum.
‎Și m-am dus la ea. ‎Mi i-a dat ca să-mi plătesc chiria.
‎Când am plecat, m-a oprit un puști ‎care a zis: „Dă-mi banii!”
‎I-am zis: „Nu am bani.” „Dă-mi banii!”
‎Mi-am dat seama că era un drogat ‎și am zis:
‎„Am mulți bani.” ‎M-am întrebat de ce i-am zis asta.
‎„Am mulți bani, dar îmi trebuie.”
‎Sigur el se gândea…
‎Mi-am imaginat că m-a ales pe mine ‎pentru că a ales Beekman Place
‎și credea că eu locuiesc acolo.
‎I-am zis: „Păi…
‎Poți lua cât pentru o doză ‎și să îmi lași restul, căci îmi trebuie…”
‎Și a scos un cuțit.
‎Și i-am dat banii.
‎Ai vrut să-l convingi.
‎Încercam să păstrez cât mai mulți bani, ‎căci nu erau ai mei.
‎Când a scos cuțitul, m-am oprit. ‎Doar asta mi s-a întâmplat.
‎Subtitrarea: Alina Anescu