EN ORIGINAL-DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
Jeg har en sterk avsky for penger.
Men problemet med det er
at jeg elsker ting.
Så jeg avskyr penger, men elsker ting, ikke sant?
Jeg avskyr penger, men elsker møbler, biler og klær.
Å avsky penger er greit om du også avskyr ting,
for da er du Dalai Lama.
GRENSELINJE TILLATELSE TIL Å KRYSSE KAN TILBAKEKALLES
-Hei, Fran. -Hva skjer?
Vi er klare. Kom og sett dere.
Hvilke råd ville du gitt deg selv om du var i 20-årene og kom til New York?
Ta med penger.
Ok?
Ta med penger, ville jeg sagt.
Råd til dem som kom da jeg kom: Du trenger ikke så mye.
Her er vi.
-Ok. -Vel…
Jeg vil ikke si noe, men de glassene blir mer og mer feil.
-Jeg drikker kaffen og den minker… -Da må vi gjøre alt på nytt.
FORDELING AV GODER
Kvinner på min alder ble ikke oppdratt til å tenke på penger da vi var barn.
Hadde jeg vært gutt,
ville jeg ikke hatt en så utrolig sløv holdning til penger.
Jeg ville ikke fått lov.
Faren min ville ha ropt: "Er du gal? Forstår du ikke?"
Folk spør ofte om foreldrene mine ville at jeg skulle bli forfatter. Nei.
"Prøvde de å fraråde deg?" Nei.
"Hva ville de at du skulle bli?" De ville at jeg skulle bli gift.
De antok og ville at jeg skulle bli gift.
Så de fortalte meg aldri noe,
eller lærte meg annet enn ting som ville få meg gift.
Som du ser, fungerte det ikke.
På en måte tror jeg
at det ikke var flott å være en liten jente på 50-tallet,
men det som var bra,
var at de ikke fulgte så godt med på deg.
Jeg husker godt bestevennen min.
Vi er fortsatt nære venner. Hun bodde i samme gate som meg.
Jeg var der da faren ringte og sa han hadde fått lønnsøkning.
Alle var glade, og moren bakte en kake.
Jeg ante ikke hva lønnsøkning var. Jeg spurte moren min hva det var.
Hun sa: "Det er at du tjener mer penger hver uke."
Jeg sa: "Den personen fikk lønnsøkning, og nå tjener han…"
Jeg husker beløpet. Tre hundre dollar. Det var mye mer enn faren min tjente.
Jeg skjønner det i ettertid.
Jeg sa: "Hvor mye tjener pappa?" Mor slo meg i ansiktet.
Hun sa: "Ikke snakk om penger.
Det er frekt. Ikke spør noen om hvor mye de tjener."
Jeg nevnte ikke penger igjen. Så jeg har ingen.
En gang var jeg hos regnskapsføreren min.
Til slutt så han på meg og sa: "La meg forklare deg noe.
Vi må snakke om penger. Jeg er din regnskapsfører."
Jeg sa stadig at jeg ikke kunne fortelle ham det.
Han sa: "Hva får du for dette?"
"Jeg vil ikke diskutere det med deg," sa jeg.
"Hvem er du?" Nå snakker folk om penger hele tiden.
Men som du vet, sier jeg alltid
at hvis jeg vet hvor mye noen tjener,
eller hva leiligheten kostet, er det fordi de sa det.
Folk forteller det. Jeg ville aldri spurt.
Men nå snakker folk om penger hele tiden
som om det er et interessant samtaleemne. Det er det ikke.
Jeg vil si at jeg betaler 74 % skatt.
Jeg viser hva som blir igjen.
-Dette er ulovlig. -Det er ulovlig.
Om de kaster meg i fengsel, bryr jeg meg ikke. Da slanker jeg meg.
Her er det jeg har igjen.
Jeg gir meg på 74 %.
Du bør ikke tulle, for dette er ikke for de fattige.
Dette er til atomvåpnene, og alle…
-Du forstår at du provoserer folk. -Det er mine penger. Det bryr meg ikke.
Far ga meg 200 dollar da jeg dro til New York.
Mer penger enn jeg hadde hatt.
"To hundre dollar, det rekker hele livet."
Du vet.
Jeg var drosjesjåfør.
Jeg var privatsjåfør.
Jeg var renholder. Jeg var gateselger.
Jeg solgte belter på gaten.
Jeg kjøpte The Village Voice. Jeg jobbet fem dager i uken og noen ganger seks.
Men jeg jobbet aldri på onsdager, for da kom The Village Voice ut.
Jeg kjøpte The Village Voice på Sheridan Square.
The Village Voice hadde… Alle avisene hadde det.
Det var der jobbannonsene var.
Og jeg tenke alltid…
Jeg hatet alle jobbene jeg hadde.
Jeg tenkte: "I neste uke får jeg en bedre jobb jeg ikke avskyr like mye."
På et tidspunkt innså jeg at jeg ikke likte å jobbe.
Det er ikke bare… Dette er en dårlig jobb. Alle vil synes det,
men jeg liker ærlig talt ikke å jobbe, så…
Jeg liker å ligge på sofaen og lese, men det er ikke et yrke.
Ingen betaler deg for det. I så fall ville dette vært mitt hus. Så…
Men jeg unngikk også servitørjobben som alle vennene mine hadde.
Av de jentene jeg kjente som måtte jobbe… Noen måtte ikke det.
De var servitører, og…
Hundre prosent gjorde det.
Vennene mine sa til meg: "Hvorfor vasker du leiligheter i stedet for å…
Kom og jobb der jeg jobber. Du vil tjene mer, vet du.
Det er mindre fysisk krevende."
Jeg sa… La meg si det slik.
De som ansatte servitører, var menn. Ok? Sjefene var menn.
Du fikk ikke en vakt på en restaurant
uten å ligge med en manager.
Det er problemet. Det handler ikke om dating.
Det handler ikke om å flørte eller ikke.
Det handler om… For eksempel, for Fran som ung jente, handlet det om å jobbe.
Og det var sånn du fikk jobb som servitør.
Det var en restaurant hvor sjefen var homofil. Der ville folk jobbe.
Fyren var homo! Alle dro til…
Han ansatte selvsagt bare menn, og de måtte ligge med ham.
Skjønner du?
New York. Alle har en idé om at New York var billig.
Det har alltid vært dyrere enn noe annet sted.
Om jeg sier:
"Dette var leiligheten min i West Fourth Street i 1970.
Den kostet 121,78 dollar i måneden."
Da sier folk: "Det er utrolig!"
Det var dyrt!
Vennene mine bodde i East Village.
De syntes jeg var gal som betalte så mye for ett rom.
"Hvis du bodde i nabolaget mitt på Avenue C, kunne du fått fire rom."
Jeg sa: "Ja, men jeg blir ikke voldtatt."
Ok? Jeg mente at det var verdt de ekstra pengene.
-Det er verdt det. -Skjønner du?
Jeg sløser ikke, men visse ting betaler du for.
Den var overpriset. Det var en fæl leilighet.
Det var overpriset, men tryggere.
Da jeg fikk min første store sjekk, hadde jeg ingen bankkonto.
Jeg fikk en enorm sjekk på 100 000 dollar. Jeg visste ikke hva jeg skulle gjøre.
Dette gjorde jeg med sjekker.
Jeg fikk sjekken, vanligvis på rundt 100 dollar,
gikk over gaten til delikatessebutikken
og sa til fyren:
"Kan du gi meg en roastbiff-sandwich og betale ut resten?"
Og det gjorde de.
Jeg så for meg at jeg kjøpte en sandwich for den sjekken.
Jeg visste ikke hva jeg skulle gjøre. Jeg var faktisk redd for den.
Og jeg ante ikke hvor mye penger det var,
bortsett fra at det virket som et sinnssykt beløp.
Så da jeg tjente penger, ble jeg ganske redd.
Jeg ble ganske redd av det.
Det virket utrolig, men også…
Jeg har aldri vært begeistret for penger.
Det var ikke…
Jeg følte ikke det. Penger gjør ikke det for meg.
For å tjene mye penger må man elske penger.
Virkelig elske dem og bry seg om dem.
Jeg mener at det finnes to slags mennesker i verden.
De som tror at det er mulig å ha nok penger,
og de som har penger.
Så enkelt er det.
Så ja, nok penger finnes.
Jeg har hatt nok penger i perioder.
Med det mener jeg at jeg kunne betale for alt jeg hadde.
Jeg prøvde å få boliglån
og snakket med personen hos Merrill Lynch, agenten,
som så på greiene mine mens jeg var på telefonen.
Hun sa: "Kan jeg stille deg et spørsmål?" Jeg sa: "Om du kan det?
Du har sett på selvangivelsen min i fem minutter.
Det er som om du er i sokkeskuffen min.
Du vet mer om meg enn jeg gjør. Ja, du kan stille meg et spørsmål."
Hun sa "Hvorfor har du så ujevn inntekt?"
Jeg sa: "Jeg er forfatter." Hun sa: "Forfatter?"
Derfor får ikke forfattere lån.
Noen leiligheter i New York koster over 20 millioner dollar.
Det var ikke alltid slik. Hvordan kan en leilighet koste 20 millioner dollar?
Hva betyr det?
At en leilighet koster 20 millioner dollar?
Det er en latterlig sum!
De summene er dumme, men folk blir vant til dem.
Etter ett år med leilighetsjakt
der prisene steg for hver time…
Prisene var idiotiske. Du ser på en leilighet på mandag.
Samme leilighet koster 50 000 dollar mer på onsdag.
"Jeg så på denne på mandag. Hvorfor er den 50 000 dollar mer?"
"Markedet stiger. Best å kjøpe nå."
"Jeg liker den ikke." "Kjøp den likevel."
Etter noen få leiligheter
spør megleren: "Hva skal du med en så stor leilighet?
Har du ofte gjester?"
Dette er den første tanken. "Du må ha mange fester."
Jeg sier: "Nei. Ingen har færre fester enn meg. Ingen.
Virkelig. Ayatollah Khomeini har flere fester enn meg.
Jeg har ikke gjester. Ikke bare sjeldent. Ikke i det hele tatt."
Så, "Hva trenger du plassen til?" "Jeg har 10 000 bøker."
Etter et visst antall leiligheter
som jeg sier er for dyre,
sier de at jeg ikke har råd til en stor nok leilighet.
Det visste jeg allerede før jeg ringte dem. De visste ikke det.
Det tok dem en stund å skjønne det.
Og så, etter å ha sett på 100 leiligheter,
følte jeg at jeg hadde lidd nok. "Gi meg en leilighet."
Jeg kjøpte en leilighet for tre ganger mer enn jeg hadde råd til.
Jeg vil vinne i lotto.
Faktisk må jeg vinne i lotto.
Jeg er forbi punktet med bare lyst,
nå snakker vi om et absolutt behov.
Går du og kjøper de kupongene?
Jeg spiller lotto hver uke,
og en gang for flere år siden vant jeg 1 200 dollar.
Ikke sant? Vinner du mer enn 600 dollar, må du på lottokontoret.
Da jeg vant,
lå det ved det andre store kasinoet, New York-børsen.
Så jeg drar til dette lottokontoret,
og jeg står i kø med andre vinnere.
Fyren foran meg går til disken og leverer kupongen.
Kvinnen bak disken sier:
"Greit, sir. Vi sender deg en sjekk om to uker."
Fyren sier: "Nei, jeg vil ha den nå."
Hun sa "Nei, vi sender deg den om to uker."
Han sa: "Ikke send den. Gi meg den nå."
Hun sa: "Det er ikke slik vi gjør det. Du får sjekken om to uker."
Han sa: "Du forstår ikke. Jeg trenger pengene nå."
Og hun sa "Du forstår ikke. Du får den ikke nå. Neste."
Han sa: "Du forstår ikke. Jeg trenger pengene til å betale leien.
Hva gjør jeg nå?"
Hun sa: "Det du ville gjort om du ikke hadde vunnet i lotto."
-Nå er jeg den fyren. -Ja.
Så jeg må vinne i lotto.
Om jeg spurte meg selv hva jeg kunne betalt for en leilighet,
ville jeg sagt en tredel av det jeg betalte for denne.
Folk lurte på når prisene ville synke.
Jeg sa: "Bare vent til jeg skriver kontrakt på denne leiligheten."
Så signerte jeg kontrakten, og prisene gikk ned.
Jeg er et forvarsel for dårlige eiendomsinvesteringer.
Jeg er Kjøp-dyrt-selg-billig Lebowitz.
Så det er…
Jeg er den eneste jeg kjenner som har bodd i New York så lenge som meg,
og som aldri har tatt en god beslutning om fast eiendom. Ikke en eneste gang.
Og det eneste som beroliger meg, er å minne meg selv på at jeg ikke kom
til New York da jeg var 18 for å bli megler.
Jeg har bevist at jeg ikke er det.
En ung fyr sa til meg i fjor at han ikke forsto det.
"Alle på din alder kjøpte leilighet for lenge siden."
"Ja, alle bortsett fra meg", sa jeg.
-Du bodde lenge i 57th Street. -Lenge.
Jeg eide den leiligheten lenge, og den var…
-Jeg bodde der i… -Den i…
Jeg bodde i The Osborne i 26 år.
Da jeg var ung, 21, var jeg på fest i den gården.
Jeg hadde aldri vært der eller hørt om den.
Den leiligheten var flott.
Festen jeg var på, var i én av to, tre slike leiligheter i den gården.
Leiligheten min var ikke sånn. Den var bare…
Den var praktfull.
Bygget er fra 1800-tallet. Den eldste bygården i New York.
Og jeg tenkte: "Jeg vil bo et sted som dette."
Det var et mareritt å bo der. Bare problemer.
Gården forvitret av elde.
Det var alltid byggearbeider. Ett stort problem etter det andre.
Jeg flyttet ikke,
for jeg ville ikke få en så vakker leilighet igjen.
Til slutt sa jeg til meg selv:
"Fran, du er som en av disse kvinnene som er gift med en konebanker
hvis venner sier: "Du må forlate ham. Han slår deg."
Men hun sier: "Han er så kjekk."
De sier: "Han slår deg". Hun sier: "Han er så kjekk."
Så innså jeg at det var meg og leiligheten min!
At jeg sa: "Han slår, men han er så kjekk!"
Til slutt tenkte jeg: "Han slår. Dra."
Så jeg har forstått at min grådighet for leiligheter
og møbler og sånt er så intens
at selv om jeg er bekymret for å ha gjort dette,
er jeg mindre bekymret enn glad for å ha denne flotte leiligheten.
Dette har fått meg til å føle meg mer amerikansk enn noe annet.
Jeg har sluttet meg til mine landsmenn
ved å sette meg i psykotisk gjeld uten grunn.
Jeg kan ikke si: "Hva kan jeg gjøre? Min datter var veldig syk."
Alle føler med det. Men hvem har sympati med dette?
"Hvorfor skal jeg ikke ha en leilighet på to millioner m2?
Jeg er lei av ikke å ha det!" For det er det det er.
-Du ser ut til å være i en annen verden. -Det er jeg.
Hva gjør noen til en god New York-er?
Du må stå imot ting
som fremmes av mange av dem som driver New York,
og du må forstå hvorfor de gjør det.
De reklamerer. De sier det er fordi det bringer penger til byen.
Til hvem i byen kommer det penger?
De kommer ikke til meg. De kommer ikke til deg.
For vi eier ikke noe av dette.
På 80-tallet, tror jeg,
prøvde de å rive Lever House.
Jeg var på restaurant med Jerry Robbins,
og en mann kom til bordet vårt og ba oss signere en begjæring.
"Vil dere signere for å hindre rivingen av Lever House?"
Jeg signerte. Jerry signerte. Mannen dro.
Jerry sa: "Jeg signerte nok en begjæring for å hindre byggingen av Lever House."
Dette er historien om New York for meg.
Da de bygget Lever House i Park Avenue etter krigen
var det fortsatt mange hus der, så de rev dem.
Det flotte med Grand Central Station,
grunnen til at den er så vakker, er at den ble bygget av én person.
Den personen var heldigvis en som kunne bygge.
Et bygg på den størrelsen blir aldri bygget av én enslig person nå.
Det ville ikke vært én følelse.
Han øste sine egne penger over det bygget.
Chrysler Building er utrolig detaljert og vakker.
For øyeblikket er den til salgs, tror jeg. Ikke at jeg skal kjøpe den.
Den har perfekt størrelse for en enslig person.
Skyskraperne ble oppfunnet her. Verden ble overveldet av skyskraperne.
Empire State Building.
Alle elsket Empire State Building.
Men noen misunner også Empire State Building.
I visse deler av verden,
for eksempel i golfstatene,
har de bygget disse fæle, høye bygningene midt i ørkenen,
og så har vi kopiert dem!
Så nå ser 57th Street ut…
Den ser ikke ut som golfstatene, men de bygningene…
Jeg tror ikke at det er noen dyp, estetisk grunn til
at en høy bygning må være stygg.
New York har aldri vært en særlig vakker by.
Den var aldri Paris eller Firenze.
Men nå er den en by som…
Den var i det minste original.
Nå ser 57th Street ut som en golfstat,
bortsett fra at den er et ekte sted. 57th Street.
På en måte minner det meg om Ralph Laurens klær.
Da Ralph Lauren begynte,
kopierte han Brooks Brothers-klær.
Folk som kjøpte Brooks Brothers, var av en viss type,
WASP-er, hvit middelklasse.
Og så Fran, men mest WASP-er.
Da Ralph Lauren begynte å lage klær,
kopierte han disse klærne, men han gjorde dem litt annerledes.
Brooks Brothers-skjortene, før de ødela skjorteavdelingen,
passet ingen.
Ikke bare meg. De passet ingen.
De ville ikke at klærne skulle passe.
Klær som passet, var for andre.
Det var noe litt ambisiøst med klær som passet.
Ralph Lauren var ikke en av dem,
og skjønte ikke at klær ikke skulle passe.
Det var mer som klær som ikke-WASP-er brukte.
Det utrolige var at etter en stund
begynte WASP-ene, som brukte Brooks Brothers,
å kjøpe Ralph Laurens klær.
Dem han kopierte, kjøpte dem til tross for at de ikke var de ekte klærne.
Jeg vet ikke hvorfor de gjorde det. Jeg var ikke en sånn WASP.
Men jeg syntes det var utrolig.
Dette er nøyaktig det samme
som skyskraperne som ble kopiert av Dubai, og som vi nå har kopierte tilbake.
Jeg er født i 1950. På slutten av året, så jeg er yngre enn du tror.
Men jeg følte alltid at det var flaks. Særlig for en forfatter.
Det var veldig dårlige ting med 50-tallet.
Det var grusomme ting med 50- og 60-tallet.
Men det ga meg et syn på hele siste halvdel av 1900-tallet
som jeg synes er heldig,
selv fra gleden av å observere.
Jeg mener min egen glede av å observere.
Det er visse ting jeg aldri trodde skulle forbedre seg.
Det ville aldri ha falt meg inn.
På 70-tallet ble det snakk om homofiles rettigheter. Det virket dumt.
Latterlig. Unge folk takker meg ofte.
"Du var aktivist for homorettigheter."
Jeg var ikke aktivist for homofiles rettigheter.
For det første har jeg aldri vært aktivist.
For det andre… Ikke det man kaller aktivist.
Tro meg, jeg er ikke selvoppofrende.
Jeg trodde ikke det ville funke.
Som Me Too-bevegelsen. Jeg kunne aldri forestilt meg den.
Aldri.
Å være kvinne var det samme fra Eva til for åtte måneder siden.
Det var det samme.
Du kan snakke med hvem som helst, hvilken som helst kvinne, som ikke er…
Selv om du er 18, har det forandret seg.
Det har endret seg fra da du var 12!
Folk spør om det vil komme et tilbakeslag.
Hva mener de med "vil"?
Selvsagt kommer det et tilbakeslag.
"Tror du ikke at denne kvinnen lyver?"
Jeg tror på alle kvinner.
Bevis at hun lyver.
Jeg er sikker på at noen lyver. Selvsagt.
Men du må bevise det for meg, for jeg var en ung kvinne. Ok?
Alle som har vært jenter, vet hva dette handler om.
Det er som jeg sa.
Du fikk ikke jobb som servitør.
Det er det det handler om.
Så jeg tror på disse kvinnene.
Mange av de karene som ble tatt, særlig i begynnelsen…
Jeg kjente alle sammen!
Jeg kjente dem personlig.
Jeg har en million historier om dem, men ikke historiene de ble tatt for.
Det er menn som er anklaget for vold og voldtekt. Jeg har aldri hørt om det.
Det er ikke sånne historier man hører om,
for selv dumme menn skryter ikke av sånt.
De vet at det de har gjort, er en forbrytelse.
Det er en forskjell mellom forbrytelser og filmbransjen.
Ok? Du kan si: "Dette er filmbransjen.
Sånn har den alltid vært!"
Jeg har alltid ment at man ikke må bli filmstjerne.
Vil du bli filmstjerne eller servitør på den restauranten, må du gjøre det.
Heldigvis vil jeg ikke bli filmstjerne.
Jeg tror på historiene om de karene
og de kvinnene som så gjerne ville bli filmstjerner at de gjorde det.
Det er ikke det samme som voldtekt. Det er galt. Det er ille. Ok?
Filmbransjen er én ting,
men hvis du rer senger på et hotell
for seks dollar i timen,
og den som har ansvaret for…
Ikke bare livet ditt, men du er sikkert papirløs.
Den personen er vaktmesteren i den etasjen.
Det er problemet.
Ikke hvem som er filmstjerner,
eller hvem som er modell.
Ja, de tingene er gale. Absolutt.
Hadde vi ikke begynt der, ville ingen brydd seg.
Folk følger med fordi de folkene er filmstjerner.
Ingen vil fulgt med på dem som rer senger på et hotell.
Selvsagt er det millioner av kvinner i den posisjonen,
og de er gisler.
Du må ikke være filmstjerne, men du må tjene penger. Det er det det handler om.
I hele den farlige perioden på 70-tallet
skjedde det ingenting med meg.
Én gang ble jeg ranet på gaten.
Jeg var på Beekman Place.
Der hvor…
Jeg prøvde å snakke fyren fra det.
Det er sprøtt når jeg tenker på det nå.
Jeg hadde uvanlig mye penger på meg.
Jeg hadde lånt dem av en jente som bodde der.
Til husleien.
Jeg hadde aldri penger. Ikke nå heller.
Jeg dro til henne. Hun ga meg penger til husleien.
Jeg gikk ut, og den guttungen stoppet meg og sa: "Gi meg pengene."
"Jeg har ikke penger." "Gi meg pengene dine!" Så…
Jeg så at han var narkoman, så jeg sa:
"Jeg har mye penger." Hvorfor sa jeg det?
"Men jeg trenger dem selv."
Jeg er sikker på at han tenkte…
Jeg tenkte at han valgte meg fordi han valgte Beekman Place,
og han trodde at jeg bodde der.
Og jeg sa "Vel…
Kan du ta nok til et skudd og la meg beholde resten, for jeg trenger…"
Han tok frem en kniv.
-Jeg ga ham pengene. -Du ville snakke ham til fornuft.
Jeg prøvde å beholde så mye penger som mulig. De var ikke engang mine.
Jeg ga meg da han tok frem kniven. Det var det eneste.
Tekst: Linda Hansen