NETFLIX-DOKUMENTTISARJA
Vihaan rahaa perinpohjaisesti.
Mutta ongelmani, vaikkakaan ei ainoani,
on se, että pidän materiasta.
Vihaan siis rahaa, mutta rakastan materiaa.
Vihaan rahaa, mutta pidän huonekaluista, autoista, vaatteista ja niin edelleen.
Yhtälö toimii vain, jos vihaa myös materiaa,
koska silloinhan on dalai-lama.
140 BROADWAYN TONTIN RAJA KULKULUPA VOIDAAN EVÄTÄ
Hei, Fran. -Mikä meininki?
Olemme valmiit teitä varten.
Minkä neuvon antaisit parikymppiselle New Yorkiin muuttavalle?
Tuo rahaa.
Onko selvä?
Tuo rahaa. Niin minä sanoisin.
Minun aikanani ei tarvittu kovin paljoa.
Perillä.
No niin. -No…
En halua sanoa mitään, mutta nämä lasit tyhjenevät eri tahtia.
Juodessani tätä se vähenee ja… -Sitten pitää kuvata uusiksi.
TALOUSASIAT
On totta, että ikäisiäni naisia -
ei lapsuudessa kasvatettu ollenkaan rahankäyttöön.
Uskon, että jos olisin ollut poika,
en olisi suhtautunut rahaan niin laiskasti.
En olisi saanut tehdä niin,
koska isäni olisi huutanut: "Oletko hullu? Etkö ymmärrä?"
Minulta on kysytty: "Halusivatko vanhempasi sinusta kirjailijan?" Eivät.
"Yrittivätkö he muuttaa mielesi?" Eivät.
"Mitä he sitten halusivat?" Että minusta tulisi vaimo.
He olettivat ja halusivat, että niin kävisi.
Niinpä heidän kaikki neuvonsa keskittyivät siihen, että olisin vaimo.
Huomaatte, ettei toive toteutunut.
50-luvulla ei todellakaan ollut hienoa olla pikkutyttö.
Mutta hyvää siinä oli se,
ettei minuun juurikaan kiinnitetty huomiota.
Muistan elävästi parhaan ystäväni,
jonka kanssa olen yhä läheinen ystävä ja joka asui samalla kadulla.
Olin hänen luonaan, kun hänen isänsä soitti palkankorotuksestaan.
He iloitsivat, ja hänen äitinsä leipoi kakunkin.
En tiennyt, mikä palkankorotus on, joten kysyin sitä kotona äidiltäni.
Hän sanoi, että silloin ansaitsee enemmän palkkaa.
Kerroin, miten paljon kaverini isä tienaisi.
Se oli 300 dollaria viikossa. Paljon enemmän kuin isälläni.
Tajusin sen vasta jälkikäteen.
Kysyin: "Paljonko isä tienaa?" Äitini läpsäisi minua.
Hän suuttui: "Älä ikinä puhu rahasta.
Se on tosi törkeää. Äläkä koskaan kysy, mitä joku tienaa."
En sitten puhunut rahasta enää. Siksi minulla ei sitä olekaan.
Ollessani kerran kirjanpitäjäni luona -
hän katsoi minua ja sanoi: "Selitän nyt yhden asian.
Kirjanpitäjälleen pitääkin puhua rahasta."
Intin nimittäin, ettei minun pitäisi kertoa hänelle.
Hän kyseli, paljonko mistäkin saan. "En halua puhua siitä kanssasi."
"Kuka sinä olet kyselemään?" Nythän ei muusta puhutakaan.
Mutta sanon silti aina, että jos tiedän, paljonko joku tienaa -
tai paljonko jonkun asunto maksoi, he kertoivat sen.
Niin käy jatkuvasti. En kysele sellaisia.
Mutta rahasta siis puhutaan nyt aivan koko ajan -
ihan kuin se olisi jännittäväkin aihe, joka se ei ole.
Haluan kertoa, että veroprosenttini on 74.
Näytän, paljonko siitä jää.
Teen jotain laitonta. -Se on laitonta.
En välitä, vaikka joutuisin vankilaan. Ainakin saan laihdutuskuurin.
Näytän nyt, paljonko siitä jää.
Sammutan sen 74 prosentissa.
Ei pitäisi pelleillä, koska tämä raha ei mene köyhille.
Tuo menee ydinaseisiin, ja loput… -Ymmärrätkö, että provosoit ihmisiä?
Ei kiinnosta, tämä on minun rahaani.
Lähtiessäni New Yorkiin isä antoi 200 dollaria.
Varmaan suurin summani koskaan. Ajattelin sen kai riittävän ikuisesti.
Tiedäthän?
Olin taksikuski. Toimin kuljettajana.
Olin siivooja. Olin katukaupustelijakin.
Myin vöitä kadulla. Luin The Village Voicea.
Työskentelin jopa kuusi päivää viikosta, mutten koskaan keskiviikkoisin.
The Village Voice tuli nimittäin silloin.
Keskiviikkoisin hain siis sen lehden,
ja siinä oli työtarjouksia, kuten toki kaikissa lehdissä.
Ajattelin aina… Vihasin nimittäin jokaista työtäni.
Ajattelin aina: "Ensi viikolla saan paremman työn, jota en vihaa niin paljon."
Jossain vaiheessa tajusin, etten vain halua tehdä töitä.
Kyse oli muustakin kuin huonosta työstä. Kaikki pitivät niitä huonoina.
En vain tykkää tehdä töitä, joten…
Tykkään maata sohvalla ja lukea, mutta se ei ole ammatti.
Siitä ei makseta. Jos maksaisivat, omistaisin tämän paikan.
Välttelin myös kaikkien ystävieni työtä eli tarjoiljan hommaa.
Melkein kaikki tuntemani naiset olivat tarjoilijoita.
Oikeastaan 100 % heistä.
He kysyivät minulta: "Miksi siivoat asuntoja?
Tule töihin samaan paikkaan kuin minä. Ansaitsisit enemmän.
Se on varmasti vähemmän rankkaakin."
Vastasin heille… Sanotaan se vaikka näin:
Tarjoilijoita palkkaavat olivat miehiä. Ravintolapäälliköt olivat miehiä.
Ravintolasta ei saanut töitä, ellei maannut päällikön kanssa.
Siitä tässä on kyse, ei romantiikasta eikä deittailusta.
Kyse ei ole flirttailusta tai siitä, ettei flirttaile.
Esimerkiksi nuorelle Fran-tytölle kyse oli vain työstä.
Sillä tavalla tarjoilijan hommiin päästiin.
Moni halusi töihin yhteen ravintolaan, jonka päällikkö oli homo.
Hän oli umpihomo! Kaikki olivat ihan…
Hän palkkasi vain tarjoilijoita, ja heidän oli maattava hänen kanssaan.
Kaikki kuvittelevat, että New York oli aiemmin halpa.
Se oli aina kalliimpi kuin mikään muu paikka.
Jos kerron: "Tämä oli asuntoni West 4th Streetillä vuonna 1970.
Vuokra oli 121,78 taalaa kuussa.",
kuulija huudahtaa: "Uskomatonta!" Se oli kallista!
Useimmat ystäväni asuivat East Villagessa.
He pitivät sitä hulluna, että maksoin niin paljon huoneesta.
"Jos asuisit naapurustossani Avenue C: llä, saisit neljä huonetta."
Vastasin: "Joo, mutta minua ei raiskata."
Että sillä lailla. Minulle se oli sen arvoista.
Onhan se sen arvoista.
En ole tuhlari, mutta joistain asioista maksan.
Se oli ylihintainen ja kamala asunto, mutta alue oli turvallisempi.
Kun sain ensimmäisen ison sekkini, ei minulla ollut pankkitiliä.
Sain valtavan, 100 000 taalan sekin. En tiennyt, mitä tekisin sillä.
Näin toimin sekkien kanssa.
Sain yleensä noin 100 taalan sekin,
jonka kanssa sitten menin herkkukauppaan.
Sanoin siellä:
"Haluaisin paahtopaistileivän ja loput rahana tästä sekistä?"
Kyllä se kävi. Ajattelin tehdä sen ison sekin kanssa samoin,
koska en tiennyt, mitä tekisin sen kanssa.
On pakko sanoa, että minä pelkäsin sitä sekkiä.
En tajunnut yhtään, miten paljon rahaa se oli.
Se vain tuntui minusta mielettömän suurelta summalta.
Niinpä sitten, kun viimein tienasin, se pelotti minua todella.
Se vaikutti kyllä mahtavalta jutulta, mutta samalla…
En ole koskaan elämässäni ollut innoissani rahasta.
Se ei saanut aikaan tällaista… Raha ei saa minussa aikaan sellaista.
Tehdäkseen paljon rahaa sitä on rakastettava.
Sitä on todella rakastettava, ja siitä on välitettävä.
Minä sanonkin aina, että on kahdenlaisia ihmisiä.
Ihmisiä, joista rahaa voi olla tarpeeksi ja heitä, joilla on rahaa.
Se on niin yksinkertaista.
Minusta minulla siis on tarpeeksi rahaa. Minulla on ollutkin ajoittain riittävästi.
Silloin minulla oli tarpeeksi, kun sain maksettua kaiken.
Yritin saada kerran asuntolainaa. Juttelin pankin virkailijan kanssa,
joka perehtyi asiaani puhelimessa.
Hän sanoi: "Voinko kysyä yhden asian?" "Haluatko kysyä jotain?
Olet lukenut veroilmoitustani viime minuutit.
Se on kuin penkoisit kaappejani. Tiedät minusta enemmän kuin minä itse.
Kyllä, voit kysyä jotain." "Miksi tulosi ovat niin epävakaat?"
Sanoin, että olen kirjailija. "Kirjailijako?"
Siksi kirjailija ei saa asuntolainaa.
New Yorkissa on 20 miljoonan kämppiä ja kalliimpiakin.
Muttei aina, koska kun sitä miettii, miten asunto voi maksaa 20 miljoonaa?
Mitä se edes tarkoittaa, kun asunto maksaa 20 miljoonaa?
Se on naurettava summa rahaa, mutta väki tottuu siihen.
Ajattelin vuoden asuntoetsinnän jälkeen,
jolloin hinnat nousivat tunneittain…
Hinnat olivat järjettömiä. Sitten kun asuntoa meni katsomaan,
olikin sama kämppä parin päivän päästä 50 000 taalaa kalliimpi.
"Kävin täällä maanantaina. Miksi se on 50 000 kalliimpi?"
"Markkinat nousevat. Parasta ostaa nyt."
"En pidä siitä." "Kanattaa se silti ostaa"
Parin esittelyn jälkeen välittäjä kysyy: "Miksi tarvitset näin ison asunnon?"
Hän kysyy: "Pidätkö paljon juhlia?"
Se on se eka ajatus. "Pidät varmaan paljon juhlia."
"En. Kukaan ei pidä vähemmän juhlia kuin minä. Ei kukaan.
Oikeasti. Ajatollah Khomeinikin piti enemmän kuin minä.
En siis pidä juhlia edes harvoin vaan en ollenkaan."
"Mihin sitten tarvitset paljon tilaa?" "Minulla on 10 000 kirjaa."
Muutaman asuntokäynnin jälkeen,
kun hoin edelleen: "Tämä on liian kallis",
kuulin: "Sinulla ei ole varaa sellaiseen, minne kirjasi mahtuvat." Sen tiesinkin.
Minä tiesin sen, he eivät. Heille se selvisi ajan kanssa.
Katsottuani noin 100 asuntoa -
minusta tuntui, että kärsimys riitti ja halusin vain jonkin asunnon.
Ostinkin sitten kolme kertaa kalliimman kuin mihin minulla oli varaa.
Haluaisin voittaa lotossa. Itse asiassa minun pitää voittaa.
Kyse ei siis ole enää halusta -
vaan aidosta tarpeesta.
Käytkö hakemassa ihan lottokuponkeja?
Lottoan joka viikko,
ja yhtenä vuonna kauan sitten voitinkin 1 200 dollaria.
Yli 600 taalan voitot lunastetaan lottokonttorista.
Silloin kun minä voitin,
se sijaitsi erään toisen ison kasinon, New Yorkin pörssin, naapurustossa.
Menin siis lottokonttoriin,
ja jonotin siellä muiden voittajien kanssa.
Edessäni oleva mies meni tiskin ääreen ja antoi lottokuponkinsa,
jolloin virkailija sanoi hänelle:
"No niin. Lähetämme sekkisi noin kahden viikon kuluttua."
Mies sanoi: "Haluan sekin heti."
"Ei, saat sen noin kahden viikon kuluttua."
"En halua sitä postissa vaan heti käteen."
Virkailija sanoi: "Emme tee niin. Saat sekin kahden viikon kuluttua."
Mies sanoi "Et ymmärrä. Tarvitsen rahat heti."
"Itse et ymmärrä. Et saa rahoja nyt. Seuraava!"
Mies sanoi "Et ymmärrä. Minun piti maksaa vuokrani voitolla.
Mitä teen nyt?"
"Mitä ikinä olisit tehnytkään, jos sattumalta et olisikaan voittanut."
Minä olen nyt se tyyppi, ja minun täytyy voittaa lotossa.
Jos kysyisin itseltäni: "Mitä voit maksaa asunnosta?",
sanoisin, että kolmanneksen tämän kämpän hinnasta.
Väki kyseli: "Milloin hinnat laskevat?"
Sanoin koko ajan: "Odota, kunnes olen tehnyt kaupat tästä."
Sitten, kun olin tehnyt kaupat, hinnat alkoivat laskea.
Olen huonojen kiinteistökauppojen ennusmerkki.
Olen osta kalliilla, myy halvalla -Lebowitz
On nimittäin…
Olen ainoa näin pitkään New Yorkissa asunut,
joka ei ole koskaan tehnyt hyviä kauppoja.
En kertaakaan.
Ainoa asia, joka siinä rauhoittaa, on itseni muistuttaminen siitä,
etten tullut tänne ryhtyäkseni kiinteistöalalle.
On varmaan jo selvää, että siihen en ala. Joku nuorukainen sanoi viime vuonna:
"En tajua. Muut ikäisesi löysivät kodin kauan sitten. He maksoivat…"
Sanoin: "Joo, kaikki paitsi minä." -Asuit 57th Streetillä pitkään.
Kauan. Omistin sen kauan, ja se oli…
Asuin siellä… -Se toinen…
Osbornessako? Asuin siinä 26 vuotta.
Nuorena, noin 21-vuotiaana, menin yksiin juhliin siinä rakennuksessa.
En ollut ennen käynyt siellä tai kuullut siitä.
En päässyt yli siitä asunnosta. Sellaisia asuntoja ei muuten ollut -
siinä rakennuksessa kuin korkeintaan kolme.
Asuntoni ei ollut sellainen. Se oli aivan upea.
Se on kaunis 1800-luvun kerrostalo, New Yorkin vanhin.
Ajattelin: "Haluaisin asua tällaisessa."
Se oli ongelmainen painajainen, koska rakennus hajosi jo vanhuuttaan.
Sitä remontoitiin koko ajan, ja suuria ongelmia oli jatkuvasti.
En lähtenyt sieltä, koska tiesin, etten enää saisi yhtä kaunista asuntoa.
Eräänä päivänä oikeasti sanoin itselleni:
"Fran, olet kuin väkivaltaisessa avioliitossa elävä nainen,
jonka ystävät sanovat: 'Jätä se hakkaava mies,'
johon nainen vastaa: 'Mutta hän on komea.'
He sanovat: 'Hän hakkaa.' Nainen vastaa: 'Mutta hän on komea.'"
Lopulta tajusin, että suhtauduin asuntooni niin!
Ihastelin ulkonäköä, vaikka minua hakattiin.
Lopulta tajusin lähteä.
Olen oppinut ymmärtämään, että ahneuteni asuntojen,
huonekalujen ja muiden suhteen on niin voimakas,
että vaikka asunnon ostaminen huolettaakin minua,
olen vähemmän huolissani kuin olen onnellinen hienosta kämpästä.
Tämän takia tunnen itseni amerikkalaisemmaksi kuin koskaan.
Tunnen yhteenkuuluvuutta muihin amerikkalaisiin -
ollessani hullun suurissa veloissa ilmaan mitään järkisyytä.
En siis voi sanoa: "Mitä olisin voinut? Tyttäreni oli sairas."
Siihen suhtaudutaan sympaattisesti, tähän ei.
"Miksi minulla ei saisi olla 20 miljoonan neliön asuntoa?
Minua kyrsii ilman sitä!" Sitähän se on.
Näytät olevan muissa maailmoissa. -Minä olenkin.
Millainen on New Yorkin mallikansalainen? -On vastustettava asioita,
joita moni New Yorkin päättäjistä edistää,
koska on ymmärrettävä, miksi he tekevät niin.
He edistävät niitä… He sanovat niiden houkuttelevan rahaa kaupunkiin.
Mutta kenelle se raha tulee täällä?
Se ei tule minulle eikä sinulle, koska emme omista mitään näistä.
80-luvulla oli ajanjakso, jolloin Lever House yritettiin hävittää.
Olin ravintolassa Jerry Robbinsin kanssa,
ja mies tuli luoksemme vetoomuksen kanssa.
"Allekirjoitatteko tämän Lever Housen säilyttämiseksi?"
Allekirjoitimme sen, ja se mies lähti.
Jerry sanoi: "Se taisi kyllä olla vetoomus -
Lever Housen rakentamisen estämiseksi." Minulle se on New Yorkin tarina.
Kun Lever Housea rakennettiin sodan jälkeen,
oli Park Avenuella yhä paljon taloja, jotka sitten purettiin.
Grand Central Station on niin kaunis, koska se on yhden henkilön rakennuttama.
Hän oli onneksi joku, joka osasi rakennuttaa rakennuksen.
Eihän sen kokoista rakennusta kukaan yksittäinen henkilö rakennuttaisi.
Ei siinä olisi järkeä. Hän tuhlasi siihen omia rahojaan.
Chrysler Buildingissä on mahtavaa sen yksityiskohdat ja kauneus.
Tällä hetkellä se on ilmeisesti myytävänä. Ei sillä, että ostaisin sitä.
Minusta se on täydellisen kokoinen yhdelle.
Pilvenpiirtäjä keksittiin täällä.
Maailma häikäistyi pilvenpiirtäjistämme. Empire State Building.
Kaikki pitivät Empire State Buildingistä, mutta jotkut myös kadehtivat sitä.
Niinpä tietyissä osissa maailmaa, kuten Persianlahden valtioissa,
rakennettiin karmeita, korkeita rakennuksia keskelle aavikoita.
Sitten me kopioimme niitä!
Niinpä nyt 57th Street näyttää…
Ei se Persianlahden valtioilta näytä, mutta niiltä rakennuksilta kyllä.
En usko, että olisi esteettistä syytä siihen,
miksei korkeakin voisi olla kaunis.
New York ei ole ollut koskaan kaunis kaupunki.
Se ei ollut koskaan Pariisi tai Firenze,
mutta se on nyt kaupunki, joka…
Ainakin se oli omaperäinen.
Nyt 57th Street näyttää ihan Persianlahden valtiolta,
paitsi että se on oikea paikka. Se on 57th Street.
Se muistuttaa tavallaan Ralph Laurenin vaatteista.
Kun Ralph Lauren aloitti, hän kopioi Brooks Brothersin vaatteita.
Brooks Brothersia ostava oli tietynlainen ihminen.
He olivat yläluokkaa ja Fran, mutta enimmäkseen yläluokkaa.
Kun Ralph Lauren alkoi tehdä vaatteitaan,
hän kopioi niitä vaatteita, mutta teki niistä hieman erilaisia.
Brooks Brothersin paidat, ennen kuin he pilasivat ne vuosia sitten,
eivät istuneet kellekään.
Eivät minulle eivätkä kellekään. Se väki ei halunnut vaatteidensa istuvan.
Istuvat vaatteet olivat muille. Istuvissa vaatteissa oli -
jotain hieman kunnianhimoista.
Ralph Lauren, joka ei ollut yksi heistä, ei tajunnut, ettei vaatteiden pidä istua.
Hänen vaatteensa eivät siis olleet yläluokan vaatteiden kaltaisia.
Minusta uskomatonta oli se, että jonkin ajan kuluttua -
Brooks Brothersia käyttänyt yläluokka alkoi ostaa Ralph Laurenin vaatteita.
Ihmiset, joita hän kopioi,
ostivat niitä tietäen, että ne olivat kopioita.
En tiedä, miksi he tekivät niin. En kuulunut yläluokkaan,
mutta minusta se oli hämmästyttävää. Minulle se on aivan sama asia -
kuin pilvenpiirtäjät, joita Dubai kopioi ja josta me kopioimme niitä nyt.
Synnyin vuoden 1950 lopulla, joten olen nuorempi kuin luulet.
Mutta pidin itseäni aina onnekkaana, varsinkin kirjailijaksi.
50- ja 60-luvulla tapahtui hirveitäkin. En väitä, etteikö olisi tapahtunut.
Mutta se soi minulle näkymän 1900-luvun loppupuoliskoon.
Minusta se oli onnekas juttu jo tarkkailun nautinnon kannalta.
Tarkoitan omaa nautintoani.
On tiettyjä asioita, joiden en odottanut parantuvan.
En ikinä. 70-luvulla alettiin puhua homojen oikeuksista.
Se vaikutti naurettavalta. Nykyään nuoret usein kiittävät minua.
"Kiitos, että olit homoaktivisti." En ollut homoaktivisti. Kerron sen aina.
"En ollut". Ensinnäkään en ole mikään aktivisti.
Toiseksi… En siis todellinen aktivisti.
Vakuutan, etten ole niin uhrautuva. En myöskään uskonut sen toimivan.
Sama Me Too -liikkeen kanssa. En olisi voinut kuvitellakaan sitä.
Naiseus on ollut samanlaista Eevan ajoista viime kuukausiin saakka.
Ymmärrätkö? Se on ollut samanlaista.
Vaikka puhuisi kenen tahansa naisen kanssa, joka ei ole…
On kai se muuttunut jo 18-vuotiaillekin.
Olihan se erilaista hänelle 12-vuotiaanakin!
"Etkö usko, että sille tulee vastareaktio?"
Mitä tarkoitat?
Totta kai tulee. Sehän on selvää.
"Eikö tuo nainen mielestäsi valehtele?"
Minun kantani on, että minä uskon jokaista naista.
Todista, että hän valehtelee. Jotkut varmasti valehtelevat. Totta kai.
Mutta se on todistettava se minulle, koska olin itsekin nuori nainen.
Kuka tahansa tyttö ja nuori nainen tietää, mistä tässä on kyse.
Siitä, mitä aiemmin sanoin. Ravintolasta ei saanut työtä tarjoilijana!
Siitä tässä on kyse. Sen takia minä uskon näitä naisia.
Minä tunsin jokaisen niistä liikkeen alussa kiinni jääneistä miehistä.
Henkilökohtaisesti. Tiesin miljoona tarinaa heistä,
mutten niitä, joista he jäivät kiinni.
En ollut kuullut niitä väkivalta- ja raiskaustarinoita.
Sellaisia tarinoita ei kuule yhtä paljon kuin…
Tyhmätkään tyypit eivät nimittäin kerskaile sellaisella,
koska he ainakin jotenkin tajuavat, että se on rikos.
Rikos ja elokuva-ala ovat eri asioita.
Voihan sitä sanoa, että sellainen elokuva-ala vain on.
Ajattelin asian aina niin, ettei kukaan pakota leffatähdeksi.
Jos haluaa leffatähdeksi tai tarjoilijaksi, niin on vain tehtävä.
Onneksi en halua olla leffatähti. Uskon heidän tarinoitaan niistä miehistä -
ja niistä naisista, jotka halusivat alalle niin kovasti, että tekivät niin.
Se ei ole sama asia kuin raiskaus. Toki se on väärin ja paha juttu.
Elokuva-ala on oma asiansa, mutta jos petaa sänkyjä hotellissa -
kuuden dollarin tuntipalkalla paperittomana työläisenä,
ja se henkilö, jolla on valta elämääsi,
on kyseisen kerroksen vahtimestari.
Siihen se ongelma kiteytyy, ei siihen, kuka on leffatähti -
tai vaikka malli.
Kyllä, ne tapaukset ovat todellakin väärin.
Jos liike ei olisi alkanut siitä, ei ketään kiinnostaisi.
Ihmiset kiinnittävät huomiota leffatähtiin.
Sänkyjen petaajiin ei kiinnitetä huomiota.
Miljoonat naiset ovat sellaisessa asemassa.
He ovat käytännössä panttivankeja.
Leffatähti ei ole pakko olla, mutta elanto on ansaittava. Siitä siis on kyse.
Totta puhuen 70-luvun vaarallisena ajanjaksona -
minulle ei tapahtunut mitään.
Kerran minut ryöstettiin kadulla.
Minut ryöstettiin Beekman Placessa. Tiedäthän sen, missä…
Yritin puhua itseni pulasta.
Nykyään pitäisin sitä hulluna.
Minulla oli poikkeuksellisesti paljon rahaa mukanani,
jotka lainasin siellä tutulta vuokraa varten.
Muulloin en kantanut rahaa. En nytkään.
Lainasin siis rahat vuokraani varten,
Kun astuin talosta ulos, yksi poika pysäytti minut: "Anna rahasi."
"Ei minulla ole." "Anna rahasi!"
Hänestä näki, että hän oli narkkari, joten sanoin:
"Minulla on paljon rahaa." Mietin: "Miksi kerroin sen?"
"Rahaa on, mutta tarvitsen ne." Hän varmasti mietti…
Ajattelin, että hän valitsi minut, koska hän valitsi Beekman Placen -
ja hän luuli, että asun siellä.
Sanoin sitten: "Voisitko ottaa huumeannoksen verran ja jättää loput…"
Hän otti veitsen esiin. Sitten annoin rahat.
Yritit puhua järkeä.
Yritin pitää mahdollisimman paljon, koska rahat eivät olleet minun.
Veitsen jälkeen lopetin väittelyn. Muuta ei tapahtunut.
Tekstitys: Antti Rinta-Loppi