PŮVODNÍ DOKUMENTÁRNÍ SERIÁL NETFLIX
MARTIN SCORSESE UVÁDÍ
FRAN LEBOWITZOVOU
Dost jsem cestovala.
Dřív mě to bavilo víc než dneska.
Byla jsem mladší. Bývala jsem…
Nemůžu říct…
že to se mnou
bývalo jednoduché.
Určitě méně než nyní.
Nikdy mě nebylo těžké naštvat, ale teď jsem vytočená neustále.
Jedna z věcí, která vás čeká, jen opustíte byt,
je to šílené množství lidí.
Na mém bytě je skvělé, kromě toho, že je sám skvělý,
že mám moc nad tím, kolik je v něm lidí.
A to je pro mě velice důležité.
Toho v hotelovém vestibulu nedosáhnete. Zkoušela jsem to.
Chápete? Ani v letadle. Na komerčním letu.
Dá se to v soukromém letadle, ale to nevlastním.
Při každém letu soukromým letadlem mě překvapí, že jsem v něm.
Říkám si: „Být to mé letadlo, tak v něm nejsi.“
Takže jaký má smysl mít soukromé letadlo, když v něm lítají i ostatní?
Lidi se ptají: „Nechtěla bys tam mít kámoše?“ Ne!
Fakt nechtěla.
STANICE NA 23. ULICI BUDE DOČASNĚ UZAVŘENA
VEŘEJNÁ DEBATA – FRAN LEBOWITZOVÁ OSOBNĚ!
PROBÍHÁ ŽIVÉ NAHRÁVÁNÍ
A jsme tady.
Jen chceme, aby ti to bylo pohodlné…
Jo. Točil se Vlk z Wall Street.
Než jsem to začala hodně kazit, tak jsem si tě nevšimla.
- Pak jsem se zjevil. - Jo.
Řvali: „Ježíš, jde sem Marty.“
MĚSTSKÁ HROMADNÁ DOPRAVA
Smutné na cestě do vesmíru je to,
že je to minulost.
Bylo to něco, co vypadalo úžasně…
Když jsme do vesmíru letěli prvně. Ne na Měsíc.
Když letěl do vesmíru John Glenn.
Do školy nám přinesli televizi, což bylo vpravdě
šokující.
Televize a škola byly dvě naprosto odlišné věci.
Víte, v té době jsem se o vědu moc nezajímala,
ale bylo to fajn.
„Skvělá a úžasná věc.“
Že lidi mohli nakouknout pod pokličku.
Takže jsem to považovala za dobrou věc.
A taky za důležitou.
Vím, že někteří boháči teď mají něco jako svou soukromou agenturu NASA,
protože NASA už není.
V dnešní době je to v podstatě zprivatizovaný
a Elon Musk má něco jako svou vlastní NASU,
nebo se to dá nazvat vesmírnou raketou na cesty do vesmíru.
Lidi to budou využívat
jako druh zábavy.
Nejdeš do toho?
Já ne, ale mám radost, že turisté mohou.
Netoužím se podívat do vesmíru, takže to jde mimo mě.
Zároveň si ale myslím, že je dobré,
aby to naše země prozkoumala.
Auta bez řidiče.
To je jedna z věcí, která mě překvapila. Auta bez řidiče.
Protože by mě to
v životě nenapadlo.
Když se o tom začalo psát, říkala jsem si: „Kdo o tohle může stát?“
No, nikdy bych si to nepomyslela.
Spousta vynálezů je podle mě zajímavá,
nebo aspoň chápu jejich přínos, byť to není pro mě.
Ale auta bez řidiče. Ano, mám auto. A jezdím.
Jenže nikdy jsem si neřekla: „Nebylo by bezva,
kdyby se to auto řídilo samo?“
- Mám jen dvacku. Máte nazpátek? - Jasně, bez problémů.
Ptají se mě, jestli bych se bez řidiče bála.
Tolikrát jsem se bála i s řidičem.
Byla jsem zkrátka vyděšená.
Jako v tvém filmu Po zavírací době, když ten taxík začne uhánět.
To je opravdová jízda taxíkem podbarvená flamencem.
To se mi přihodilo.
Když jsem ten film poprvé viděla a taxík uháněl…
- To byl Griffin? - Jo.
Pane bože!
Přijde mi to hrozně legrační,
protože to spustilo vlnu bláznivých taxikářů.
Jistěže byly taxíky i předtím, ale v jistém okamžiku…
Nevíme, proč se to děje,
ale najednou se stane, že všichni taxikáři zešílí,
jezdí tisícikilometrovou rychlostí a nedají si říct.
Musíte je prosit: „Prosím vás, zpomalte.“ Improvizujete.
Třeba: „Mám v tahu záda.“
Jako mladší jsem tvrdila, že jsem těhotná. To je děsilo.
Teď už bych to mohla říct, jenom kdyby byl slepý.
Existuje celá řada fakt příšerných řidičů.
Když vezmeš do úvahy špatné řidiče s opilými,
přidáš k nim sjeté řidiče,
tak auta bez řidiče asi budou bezpečnější.
Takže to nevypadá, že by lidé měli nějaký bůhvíjaký úsudek.
Je s námi Fran Lebowitzová. Díl se jmenuje Sociální studie.
Během reklam se bavíme
o něčem pro New York typickém.
Než jste se stala populární spisovatelkou, taxikařila jste.
Byla jste dobrá taxikářka?
Nechci se chlubit. Byla jsem vynikající a prvotřídní taxikářka.
Řídit taxík mě ale nebavilo.
Nebylo to barevný, zajímavý ani malebný.
Nic mě to nenaučilo. Už to nikdy nechci dělat.
Řídit taxík je hrozná práce, ale to byla vždycky.
Kdysi na začátku hnutí hippies taxíky řídilo pár hipíků,
ale typický newyorský řidič býval
žid pocházející z dělnické třídy, který měl v puse doutník.
To se v autě mohlo kouřit. Nechovali se ke mně hezky.
Jestli ještě některý z nich žije, chovali jste se ke mně hnusně, pánové.
Hodně mě to překvapilo, protože vypadali podobně
jako můj strejda, nebo tak něco. Ale…
Dneska mě napadá, možná napadlo už tehdy,
že ze mě měli obavy.
Byli udivení: „Cože? Sem tahle profese spěje?
To taxík začnou jezdit holky s dlouhejma vlasama a bude po srandě?“
Co se týče vydělávání peněz, tak to byl dobrej job.
Řidiči jezdili osm hodin denně,
od pondělí do pátku.
Měli ženy i děti. Jejich manželky nepracovaly.
Chápete? Starali se o živobytí.
Často žili v Queensu nebo Brooklynu,
což tehdy byla jiná místa, než jsou dnes.
Dobrá práce.
Na Lower Park Avenue bývala samoobslužná restaurace zvaná Belmore.
Tam se taxikáři
chodili najíst.
Měli otevřeno nonstop.
Z jistého důvodu… Museli mít nějakou dohodu s policajty.
Taxík nechali před vchodem, aniž by dostali pokutu.
Proto to bylo u taxikářů tak oblíbené.
Ne proto, že by měli vynikající jídlo.
Taxikáři se pasují do role hodnotitelů.
Když jsem se tam stavila, nikdo se se mnou nebavil.
Na střední jsem byla v bufetu populární,
ale v taxikářském bufetu hodně nepopulární.
Na položené otázky mi neodpovídali,
někdy něco trochu poradili, jindy ani neodpověděli.
Mívali garáže,
kde parkovaly hory taxíků.
Takže jdete do garáže vyzvednout si svýho taxíka.
V garáži byla pumpa.
Zdarma vám tam natankovali benzín.
Jen zapsali, kolik dotankovali
a srovnali to s vaším deníkem jízd, kde jste jezdili.
Takže nečekali, že byste se sebrali
a vzali si taxíka třeba na víkend do East Hamptonu.
No a taky
jsme museli dělat testy.
Test řidiče taxíku, který jim už dneska zřejmě nedávají.
Ale jistě to nevím. Už tu práci hodně dlouho nedělám.
Dneska se vám může stát,
že nasednete do taxíka,
a řeknete: „Do stanice Grand Central.“ A oni na to: „Cože?“
Říkám si: „Neví, kudy se jede na Grand Central.“
Začnu radit, kudy máme jet. To slovo „máme“
zdůrazním tak, aby znělo jako z Harvardu. No, nezní.
Není to jako v Londýně,
kde řidičům dávají složitý test, který má snad milión otázek
z celé řady různých oblastí.
Museli znát letiště,
spousty různých obchodů a míst.
Teď už nemusí.
Je to hrozně
upadající profese.
Jasně.
Na Gramercy Park South 19, prosím.
Taxikáři jsou dost neuctiví. To si přiznejme.
Objevili se obrazovky. Přímo před vámi.
Když mi ji zapnou, tak to neumím vypnout.
Ne. Podívej se, takhle si ten telefonát nepředstavuju.
Chci běžný, jaký vídám dnes a denně.
- Dobře. - Pardon…
To nic. Chybí mi tam naléhavost.
Právě vylezl vězení.
- Táta je v Clevelandu. - Právě vylezl z vězení.
Nedokážu to vypnout.
Dala jsem tý věci milionkrát palec dolů,
i když vím, že je to hodně nemorální.
Mohli byste sníst desetidolarovku
a bylo by to morálnější, než dávat palec dolů,
kdy se to milionům jiných podaří vypnout a mně ne.
Ta věcička mi štěstí určitě nepřináší.
V určitých ohledech ale štěstí v životě mám.
A v jistých ohledech zase smůlu.
No a v mém věku se to již neotočí.
Není to tak, že bych se ráno vzbudila a spadlo mi něco do klína.
Nebo že bych dosáhla zrušení obrazovek v taxících.
Vím, že to nesouvisí. Jedno maličkost, druhé velká věc.
Obojí jsou ale věci, kterých nejsem schopna.
V tuto chvíli dáme s panem Scorsesem prostor publiku.
- Takových lidí. - Nevidíme.
Zvedněte ruku, vyvolám vás.
Tak vy.
Zdravím, jsem Laura z Barcelony.
Chci se zeptat…
A taky…
Něco se mi stalo a mám berle.
Když jsem se přestěhovala do New Yorku, srazilo mě policejní auto.
Soudím se s městem New York, protože mi lidi říkali:
„Zažaluj město, vysoudíš peníze. Srazilo tě policejní auto.“
To je otázka?
Bude pokračovat.
Dobrý příběh.
Otázka zní…
Žijete v New Yorku.
Jak dlouho to potrvá, než od města dostanu peníze?
Fajn, tak máme otázku.
Je z Barcelony. To není součástí otázky.
Teď žije v New Yorku. Srazilo ji policejní auto.
Žaluje město a chce vědět, za jakou dlouho vysoudí peníze.
Jo.
Na to se mě ptají všichni.
Jo.
Něco vám povím.
Ode mě naproti přes ulici
sídlí právnické firmy, které neustále vídáme v reklamách.
Jde o firmy, které lákají:
„Zlomili jste si nehet?
Upustili vejce?“
Jo.
„Mohli byste vysoudit peníze.“
KVŮLI REKONSTRUKCI BUDE TATO STANICE DOČASNĚ UZAVŘENA
Jednou takhle vejdu do své stanice metra.
Všude kolem visely cedule o dočasném uzavření…
kvůli „vylepšení stanice“.
Vylepšení stanice.
Neopravíme rozbité koleje. Koleje jsou rozbité.
Semafory jsou rozbité. Soupravy taky. Všechno je rozbité.
Nemají dost souprav. Jsou rozbité a staré. Ty nespraví.
Ale vylepší
stanici. Všude kolem
visely seznamy toho,
co všechno se bude vylepšovat.
Stanici zavírali na pět měsíců.
Pět měsíců!
Zadívám se
a začínám číst tu vývěsku.
Vedle mě stojí nějakej chlápek, který…
Po přečtení zjistím, že oba čteme stejně rychle.
Všechno to, co se bude ve stanici vylepšovat.
A na konci toho seznamu…
Opravdu nekecám.
Tahle éra satirikům nepřeje. Mimo by byl i Jonathan Swift.
Poslední bod byl „Instalace umění“.
Zdálo se mi, že jsem to dočetla ve stejnou chvíli jako ten chlápek,
který povídá: „Instalace umění? Co to je?“
Já: „Nevím,
ale neleze vám to ze všech úprav metra nejvíc na nervy?
Přece nebudete hodiny čekat na příjezd soupravy a myslet si:
,Víš, co tomu tady chybí? Umění.‘“
William Wegmam
instaloval několik mozaik psů…
za které jsem asi taky platila.
Jako jsou roztomilý,
ale myslíte to vážně? To vám trvalo pět měsíců?
No a…
to je tak všechno. Jinými slovy,
prasklé části tam zůstaly i pak.
Původní nánosy špíny taktéž.
Popraskaný beton na podlaze zůstal. Ani na něj nesáhli.
Tak jak to mohlo trvat pět měsíců?
Pak si vzpomenete na řemeslníka,
který vám renovoval byt.
Museli si najmout jeho. Proto to trvalo pět měsíců.
Nezáleží na tom, jestli se vám mozaiky psů líbí nebo ne.
Ale nikdo…
Vím jistě,
že i William Wegman byl řekl:
„Máte za to,
že mozaiky psů
na zdi stanice metra jsou pro život v New Yorku nezbytné?“
No, nejsou.
Je to hezký.
U jistých věcí můžete říct:
„Postarali jsme se o všechno podstatné, tak proč ne.“
Jo? Jenže nepostarali.
Staráme se o nepodstatné. Ne. Pojďme to dělat obráceně.
- Možná to pozvedá ducha. - Jo, to bude ono.
Účastníci městské dopravy už žádného ducha nemají.
Vymlátili ho z nás.
Vzala bych na cestu metrem dalajlámu.
Ta by ho proměnila v šíleného a zuřivého člověka,
který by řval: „Komu je co ve stanici metra do umění?“
Pro zajištění co největší bezpečnosti při dopravě ve městě New York
je obsluha systému na svou práci dokonale připravována.
Ve výcvikových střediscích Dopravního podniku
se zaměstnanci učí řídit v ulicích
v době dopravní špičky
a za ztížených podmínek.
Jejich dovednosti pečlivě vyhodnocují vyškolení odborníci.
Myslím, že když vám je víc jak 14, nemáte čas čekat na autobus.
V osmi nebo devíti si řeknete: „Autobusem to bude hodina a půl,
ale můžu si to mrhání dovolit, je mi devět. Mám spoustu času.“
Když vám není devět, povíte si: „Pardon, jsem moc stará.
Nemůžu si dovolit mrhat časem.“
Jsem jedna z těch, která když čeká na autobus…
Je hodně lidí, kteří čekají. Když jste na stanici,
v podstatě s ostatními tvoříte komunitu lidí
čekajících na autobus.
Někteří to vzdají.
Prostě odejdou. Jiní si vezmou taxi.
Osobně to beru takhle:
„Přece nezahodím investici.“
Čekám už 25 minut.
Když odejdu, ztratím 25 minut.
Na rovinu, ty mi nikdo nevrátí.“
Konečně přijíždí autobus.
Po nastoupení se ptám řidiče:
„Můžete mi, prosím vás říct,
jaká zastávka je nejbližší 27. ulici?“
On na to: „To nevím.“
Povídám: „Prosím?
Vy to nevíte?“
Říkám: „Nevíte, jaká zastávka je nejbližší 27. ulici?“
A on na to: „Co jako čekáte? To si mám pamatovat zastávky?“
Říkám mu: „Ano.
Ano, máte!
Očekávám od vás, že si zastávky zapamatujete.
Úplně všechny!“
Brání se: „Víte, co je to zastávek?“ Já: „Máte si je pamatovat.“
Jste řidič autobusu!
Nechci po něm, aby si nastudoval Richarda III.
To by na něj bylo až moc. Zapamatovat si hru a navíc zastávky.
Jenže vy jste jen řidič. Je to vaše práce.
Vaše práce zahrnuje dva úkoly. Musíte řídit autobus.
A to klidně můžu i já, jasný?
A pak si zapamatovat zastávky, což bych svedla.
Richarda III. bych nezvládla, to ne. Ale můžu…
Kolik je to zastávek? 10 000 jich nebude.
V New Yorku neexistuje restaurace,
ve které by si číšníci nedokázali zapamatovat 4 000 specialit.
Někdy je to napínavé, protože jich vyjmenovávají tisíce.
Když se dostanou ke konci, už nevím, co bylo na začátku.
Najednou vykřiknete:
„Zmínil jste pstruha.“
A okamžitě to začne nanovo.
Podle mě by měli ze všech takových číšníků,
z nichž si většina myslí, že hrají Richarda III.,
ale nehrají, udělat řidiče autobusu.
Očividně totiž mají vynikající paměť.
Dokáží si pamatovat. A nejen druhy jídel.
Vědí, jak se připravují: „Je v tom koriandr a tohle či ono.“
Někdo se dokonce zeptá: „Kolik koriandru?“ Nejsem taková.
Vždyť víte, někteří lidé jsou věčně nespokojení.
„Odkud je ten koriandr?“
Vždy si říkám: „S tebou už na večeři nejdu.“
Já ani nevím, co to koriandr je.
Není špatný. Ochutnala jsem ho. Fajn, takže koriandr.
Takhle to vypadá,
když jedete autobusem.
No jo, město se mění.
Poznáš to i podle počtu rozsvícených světel v budovách.
Byl to Rooseveltův ostrov, kde bývaly nemocnice?
Jo, tamhle.
A byla tam taky nemocnice speciálně na tyfus?
Ano, tuberkulóza, tyfus a tak.
Tam je dávali. Jo.
Jednou se tam dostaneš.
Přesně to jsem chtěl říct!
- Co? Vidíš to letadlo? Kde? - Vypadá jako vážka. Podívej.
- Nevidím to. - Tamhle.
Přistává.
- Kam? - Na letiště?
A na které?
Takže LaGuardia je u Rikers?
- Ano. - No ne.
Nepřistává to na ostrově Rikers.
Kdyby jo, tak by vězni říkali:
„Deltou neutíkám. Co? Ne, tou ne.“
- Už ho vidím. - Jo.
- Je to jedno letadlo, nebo dvě? - Dvě.
Dvě. Takže to bude Delta.
„Kde to letadlo vězí?“ „No, máme jen dvě, kam bys šel?
Musíš si počkat, protože nejdřív letí do dalších 16 měst.“
Kde ve společnosti
se necítíš dobře po boku ostatních lidí?
Kde se cítíš nesvá?
- V letadle. - V letadle?
Nechápu, že do letadla pouští i ostatní.
Co je nejhoršího v letadle? Spolucestující.
V čem se cestování letadlem změnilo?
Když jsem letěla prvně,
tak jsem nebyla dítě, ale už dospělá.
- Lítání bylo tehdy luxus. - Jistě.
Opravdu něco výjimečného. Vím, že to zní neskutečně.
Jenže to bylo kvůli tomu,
že leteckou dopravu regulovali.
Šlo o regulaci cen, aerolinky si nesměly konkurovat.
Všechny letenky stály stejně.
Z New Yorku do LA to stálo stejně.
Když jste nestihli let, jiná aerolinka si letenku ráda vzala.
Bez problémů.
Takže si museli konkurovat službami.
Měli jsme možnost vidět reklamy aerolinek jako:
„Nabízíme steak, humra a pianový bar. Máme striptérku a salónek.“
Kdo z vás letěl se společností Pan Am, než zkrachovala?
Letěl jsem tehdy spojem na západní pobřeží do San Francisca.
Říkali tomu „nebeský klipr“.
Nový koncept v letecké dopravě.
Cestování přestalo být nepohodlné.
Zde vidíte atmosféru na jedné z leteckých linek.
Pohodě přidává lahodné jídlo,
které je připravováno ve čtyřech kuchyňkách.
Jídlo je připraveno během pěti minut.
Nedávno v letadle zatkli tři asi padesátileté ženy,
které letěly někam na sever New Yorku.
Právničku a doktorku. Ta třetí byla majitelka realitky nebo tak.
Letěly spolu. Jedna z nich se chytla s letuškou.
Ostatní se přidaly. Vyvedly je v poutech.
Kámoš povídá: „Jenom žasnu,
že někoho v jejich věku vyvedou z letadla.“
A já na to: „Jenom lidi takového věku můžou vyvést,
protože jen oni si pamatují, jak úžasné létání bývalo.“
Když vám nařizují: „Tohle si dejte tamhle,“
ozvete se: „Blázníte? Kde mám humra?“
Zatímco pro dvacetileté je lítání odjakživa spojené s odporem.
- Létající autobus. - Hrozná, odporná zkušenost.
Ptám se, proč by to do Los Angeles mělo trvat šest hodin?
Kdyby do LA nechali lítat Concordy, nemuseli bychom přespávat.
Podle mě je to pro naši zemi prvořadý úkol.
Být prezidentka, řeknu: „Stojí před námi důležitý úkol.
Chceme docílit, aby se z New Yorku do LA dalo cestovat bez nutnosti přespání.“
- Jděte na schůzku. Leťte zpět. - Nemusíte přespávat.
V šest ráno jsem v hale a se zavazadly čekala na odvoz na letiště.
Objevil se tam jeden z mých sousedů…
Někteří lidé se v šest ráno vracejí z posilovny.
Říkám si: „Jistě, proto mají prachy.“
Na druhou stranu, je tohle život?
Chápete to? V šest ráno se vracejí z posilovny!
Položil mi otázku: „Fran, chystáš se na dovolenou?“
Pomyslím si: „Zbláznil se?“
Povídám: „Ne.
- Na dovolenou ne.“ - „Aha.
A kam se chystáš?“
Už nevím, kam jsem letěla. Říkám: „Na veřejnou debatu.
Jedu pracovat.“
Kdykoli mě uvidíš v hale se zavazadly,
jedu vydělávat prachy,
jasný?
Nejedu tam utrácet.
Utratím to tady.
Tady to utratím.
Někam odletím a když doletím, vydělávám peníze.
Vrátím se i s penězi a nacpu je do týhle budovy. Zůstávají tu.
Je to něco jako vydělávat peníze, abych tady mohla bydlet.
Musím dál lítat, abych tu mohla pořád bydlet.
Ovšem co se týče cestování, nechápu, že to někdo dělá pro zábavu.
Když si na letišti všimnu lidí, kteří míří na dovolenou,
myslím si: „Musíte mít hrozný život.“
Jak špatný je váš běžný život, když vás napadne: „Víš co?
Popadneme děti
a s tisíci zavazadel
vyrazíme na letiště.
Tam se postavíme do fronty, necháme se okřikovat debily,
zase to nestihneme, budeme namačkaní.
Pořád lepší než náš běžný život.“
VLK Z WALL STREET
A akce!
Jedno obvinění z účasti na podvodech s cennými papíry.
Dva spáchané podvody s cennými papíry.
Dále pak spiknutí za účelem praní peněz.
Praní špinavých peněz, 21krát.
Bránění spravedlnosti.
Kauci stanovuji na deset milionů dolarů.
Ano?
Co říkáte na elektronické cigarety?
Když jsme točili tvůj film, Leo vstoupil do místnosti
a kouřil cigaretu.
Říkám si…
A to jsme byli v opravdové soudní síni.
Filmovým hvězdám toho projde daleko víc
než lidem, co jimi nejsou,
ale i tak se divím, že ho nechají kouřit v soudní budově.
Pak se blížil a já vůbec necítila kouř.
Říkám si: „Když může kouřit on, tak já taky.“
Takže.
Kouřil elektronickou cigaretu a během jedné z přestávek
mi povídá: „Můžu ti nabídnout?
Už jsi ji někdy měla?“ Říkám: „Ne.“
„Tak já ti jednu dám,“ povídá. A dal mi ji.
Nabádal mě, ať to zkusím.
Říkám, že bych si dala normální.
Trval na tom, tak jsem dělala, že kouřím: „Je to skvělý.“
Věnoval mi ji, pak jsem na ni zapomněla.
Později nastoupím do letadla
směr Los Angeles.
Dostala jsem se do stavu, kdy bych někoho zabila.
Najednou jsem si vzpomněla na tu rádoby cigaretu.
Shodou okolností… Jo, Leo řekl „ne“,
když jsem se ptala, zda se ty elektronický můžou kouřit v letadle.
Řekl: „Ne.“ „Na běžných komerčních letech nemůžeš?“
On zase: „Ne.“ Ptám se: „Jak to?
Ty ses někoho ptal?“
Povídá: „Ne, letěl jsem komerčním letem
a nenechali mě.“
Říkám si: „Když to nenechali kouřit jeho,
tak je jasný, že to není povolený.“
Přesto jsem nechápala proč.
Jsem v letadle. Nesmělo se kouřit, i když to nebyl běžný let. No a
vzpomenu si na tu cigaretu od Lea.
Tak jsem si ji vykouřila,
což mi pomohlo odstranit ty vražedné choutky.
Určitě je chvályhodné, že vás někdo svým letadlem vezme do LA.
Ale proč vás nenechá kouřit?
Sice nechutnají jako normální cigarety, ale je to lepší než nic.
V letadle se nesmějí kouřit,
ale když to porušíte, nikdo si toho nevšimne.
Takže je v letadle můžete kouřit.
Obzvlášť na záchodě,
kde si běžnou cigaretu nezapálíte.
Protože když jo, upozorní to posádku,
která vás seřve.
A to vím zcela jistě.
Varování. Kouření škodí zdraví.
Žádáme Fran Lebowitzovou a Leonarda DiCapria,
aby nepoužívali elektronické cigarety.
V případě nehody byste za způsobené škody nesli plnou zodpovědnost.
Vzpomeneš si, jaké byly sazby taxíku, když jsi jezdila?
To fakt ne.
Ale pamatuju si,
že…
dost lidí mi místo spropitného nabízelo jointa.
Jasně.
Protože to byli
mladý lidi jako tehdy já, tak jim to přišlo jako dobrý nápad.
Pak jsem to tak šestkrát, sedmkrát, možná i vícekrát,
nabídla někomu jinému s tím, že jsem to dostala.
Pokaždé jsem opakovala to samé.
Předně drogy bylo to poslední, co jsem chtěla mít v taxíku!
Mohla mě zastavit policie.
Taky jsem křičela na lidi, co v autě chtěli kouřit trávu.
Tehdy se v taxíku mohlo kouřit.
Říkala jsem jim: „Když nás zastaví,
tak za to, že tady hulíte trávu, zavřou mě.“
Pak jsem pokračovala: „Asi takhle. Jednak to v autě nechci.
Za další.
Dělám to kvůli penězům.
Jezdím s taxíkem, abych si vydělala.
Tohle nemá s fesťákem nic společnýho.
Je to živobytí a já nemůžu přinést do lahůdek jointa
a zaplatit jím za sendvič.
Takže tohle v podstatě dělám proto, abych si mohla kupovat sendviče.
Pamatujte si to.“
Prostě jsem to v taxíku nechtěla. Lidi to zkoušeli dost často.
Taky tvrdili, že znají i jinou řidičku. Nikdy jsem ji neviděla.
Sháněla jsem se po ní v Belmoru, že bych měla s kým kecat.
Ale nikdy ji nenašla.
Překlad titulků: Michal Pokorny