ORIGINALNA NETFLIXOVA DOKUMENTARNA SERIJA
Puno sam putovala.
Prije sam to voljela više nego sad.
Bila sam mlađa. Bila sam…
Ne mogu reći da sam ikad bila baš opuštena.
Ali bila sam opuštenija nego sad.
Uvijek bih se lako iživcirala, ali sad sam konstantno bijesna.
U načelu, kad odete iz stana,
znate da idete među gomilu ljudi.
Osim što imam odličan stan, kod njega je odlično i to
što ja kontroliram ima li u njemu drugih ljudi.
I to mi je vrlo važno.
To u hotelskom predvorju ne možete. Pokušala sam.
To ne možete ni u komercijalnom avionu.
U privatnom možete, ali ga ja nemam.
Kad i jesam u privatnom avionu, uvijek se čudim što jesam!
Mislim, da je avion moj, ti ne bi bio u njemu!
Što će ti privatni avion ako su u njemu i drugi ljudi?!
Da! Pitaju me: "Zar ne bi vozila prijatelje?" Ne bih!
POSTAJA U 23. ULICI PRIVREMENO SE ZATVARA
PUBLIC SPEAKING - FRAN LEBOWITZ UŽIVO!
SNIMANJE U TIJEKU
Evo nas.
Želimo da ti bude što udobnije…
Na setu Vuka s Wall Streeta
vidjela sam te tek kad sam gadno zajebala.
-Da, morao sam izaći. -A svi, ono: "Ajme, evo Martyja."
JAVNI PRIJEVOZ
Meni je kod odlaska u svemir tužno to
što je to prošlost.
Nešto što se činilo fantastično…
Kad smo prvi put otišli u svemir… Ne na Mjesec.
Nego kad je John Glenn otišao u svemir.
U moju su školu donijeli televizor. To je bio šok!
Televizor u školi? Dva različita svijeta.
Nikad, čak ni u toj dobi, nije me osobito zanimala znanost.
Ali tad mi se to činilo kao nešto fantastično.
Da ljudi to mogu.
Mislila sam da je to sjajno.
I da je važno.
Znam da sada neki bogataši imaju svoju NASA-u.
Mi nemamo NASA-u.
Sad je privatizirana i Elon Musk ima svojevrsnu NASA-u,
to jest tvrtku za gradnju raketa.
Zovu to svemirskim turizmom. Ljudi mogu otići iz zabave.
-Nećeš se prijaviti? -Ne.
Ali rado ću prijaviti turiste.
Ja ne želim ići u svemir. Mene to ne zanima.
Ali mislim da je za neku zemlju dobro da to istražuje.
Auti bez vozača.
E, takvo što me čudi. Auti bez vozača.
Jer mi to nikad nije palo na pamet.
Kad su počeli pisati o tome, pomislila sam: "Tko je to htio?"
Meni to nije palo na pamet.
Ima puno izuma koji mi zvuče zanimljivo.
Ili shvaćam zašto bi ih netko htio.
Ali auti bez vozača? Ja imam auto. Vozim.
I nikad nisam ni pomislila da bi bilo sjajno da auto vozi sam.
-Imam samo 20. Imate za vratiti? -Ma nema problema!
Pitaju me bih li se bojala bez vozača.
Katkad se bojim i s vozačem!
Znala sam umirati od straha.
Scena u onom tvom filmu Idiotska noć u kojem taksi pojuri.
Da, to je nadahnuto stvarnom vožnjom taksijem, uz flamenco.
To mi se dogodilo.
Kad sam prvi put gledala film i taksi pojuri…
-Glumi Griffin. -Da.
O, Bože mili!
Smijala sam se kao blesava jer je to bio početak suludih taksista.
I prije je bilo takvih taksija. Ne znamo zašto se to dogodilo,
ali odjedanput su svi taksisti poludjeli.
Svi voze sto tisuća kilometara na sat i ne slušaju te.
Preklinješ ih da uspore! Moraš izmišljati.
Recimo da te bole leđa.
Kao mlada sam govorila da sam trudna. To bi ih uplašilo.
Sada to ne bih mogla reći osim potpunom slijepcu.
Ima puno strahovito loših vozača.
Kad bismo zbrojili sve loše i pijane vozače
i sve vozače na drogama,
auti bez vozača vjerojatno bi bili sigurniji.
Ljudi nemaju baš savršenu moć prosudbe.
S nama je Fran Lebowitz s novom knjigom Social Studies.
Tijekom stanke razgovarali smo o nečemu specifičnom za New York.
Prije nego što ste bili autorica bestselera, bili ste taksistica.
Jeste li bili dobri?
Ne želim se hvaliti. Bila sam izvrsna. Bila sam fantastična taksistica.
Iako nisam voljela taj posao.
Nije bio ni zanimljiv ni slikovit.
Nisam naučila ništa i više ne želim takav posao.
Grozan je posao danas biti taksist. Ali bio je i prije.
Na početku su taksije tu i tamo vozili i hipiji.
Ali tipični taksist u New Yorku
bio je Židov iz radničke klase s cigarom u ustima.
Smjelo se pušiti. Bili su zločesti prema meni.
Ako je netko od njih još živ, neka se zna da su bili zločesti prema meni.
To me začudilo jer su izgledali kao moj ujak.
Očekivala bih…
Sad shvaćam, a i onda sam,
da su bili jako zabrinuti.
"Pa zar je to budućnost naše profesije?"
"Zar će doći cure duge kose i sve će ovo nestati?"
Na tom se poslu moglo tako dobro zaraditi
da su ti muškarci radili osam sati na dan,
pet dana u tjednu.
Imali su žene, djecu. Žene im nisu radile.
Shvaćaš? Oni su mogli zaraditi za život.
Živjeli su u Queensu ili Brooklynu koji su tada bili drukčiji nego danas.
I to je bio dobar posao.
Na donjem dijelu Avenije Park bila je kafeterija Belmore.
U njoj su jeli taksisti.
Bila je otvorena 24 sata na dan.
Očito su imali nekakav dogovor s policijom.
Mogli su ispred ostaviti taksi i ne bi ih kaznili.
Zato su taksisti rado išli onamo.
Ne zato što je hrana bila osobito fina.
Poznato je da su taksisti gurmani.
Sa mnom ondje nitko nije htio razgovarati.
U školskoj kantini bila sam vrlo popularna,
ali u taksističkoj sam bila nepopularna.
Kad bih nešto pitala
jer sam trebala savjet, katkad mi uopće ne bi odgovorili.
Tada su postojale garaže s velikim flotama taksija.
Otišli biste po svoj taksi u garažu.
U garaži je bila i crpka. Mogli ste uliti gorivo. Niste ga plaćali.
Oni su vodili evidenciju
da vide poklapa li se potrošnja s duljinom vaših vožnja.
Valjda nisu htjeli
da uzmete taksi za vikend i odvezete se u East Hampton.
Polagali smo ispit.
Ispit za taksista. Takvo što je sad nemoguće.
Ne znam, nisam se već dugo javljala za taj posao.
Ali otkako se vozim taksijem pa kažem: "Na kolodvor Grand Central, molim."
A taksist odvrati: "Ha?"
Mislim, pa zar ne zna gdje je kolodvor Grand Central?
Mi smo morali…
Kad kažem "mi", zvuči kao na Harvardu. Nije bilo tako.
Nije ni kao u Londonu
gdje polažete poslovično težak test od milijun pitanja.
Ali u njemu je bilo svašta.
Morali smo znati aerodrome i različite trgovine i mjesta.
Sad ne moraju.
Sad je to postao vrlo podcijenjen posao.
Dobro.
Park Gramercy 19, molim.
Budimo iskreni, taksiji su vrlo neugodni.
Svašta stavljaju u njih. Pred sobom imate ekran.
Otkrila sam da ga ne znam isključiti.
Ne! Radnja telefonskog razgovora nikako mi ne funkcionira.
Preobična je. Već stoput viđena.
Oprosti…
Oprosti ti meni. Nije neposredna.
Tek je izašao iz zatvora.
-Tata je u Clevelandu. -Tek je izašao.
Ne znam to isključiti!
Stavim prst ili palac na to tisuću puta
iako znam da je užasno prljavo!
Da pojedeš novčanicu od deset dolara
bila bi čišća od palca na tom ekranu
koji je tisuću ljudi pokušalo isključiti. Meni to ne ide.
Nemam sreće s tim.
U životu sam u nekim stvarima imala sreću,
a u nekima peh.
U mojim godinama to se ne mijenja.
Neću se sutra probuditi i otkriti da imam sreće s nekretninama.
Ili da ono u taksiju znam isključiti.
Znam da ne zvuči povezano: jedno je malo, drugo veliko.
Ali ni jedno ni drugo mi ne ide!
G. Scorsese i ja ćemo sad primati pitanja iz publike.
-Puno ljudi. -Ne vidimo.
Dignite ruku pa ću vas prozvati. Vi!
Ja sam Laura iz Barcelone.
Evo mog pitanja.
I ja sam…
Imala sam nesreću. Na štakama sam.
Kad sam se doselila u New York, udario me policijski auto.
Tužim grad New York
jer su mi ljudi rekli da ću tako dobiti odštetu.
Udarila me policija…
Je li ovo pitanje?
Nema mu kraja.
Dobra priča!
Moje pitanje.
Vi živite u New Yorku.
Koliko ću dugo čekati novac od grada?
Dobro. Evo pitanja!
Iz Barcelone je. To nije dio pitanja.
Sad živi u New Yorku. Udario ju je policijski auto.
Sada tuži grad i zanima je koliko će čekati odštetu.
Da.
Svi me to pitaju!
Ovo vam mogu reći.
Živim preko puta
jedne odvjetničke tvrtke čije reklame stalno čujete.
Znate one reklame: "Slomili ste nokat?
Palo vam je jaje?"
Da.
"Tražite odštetu!"
OVA POSTAJA PRIVREMENO ĆE SE ZATVORITI ZBOG OBNOVE
Jedan dan uđem u svoju postaju podzemne
i vidim obavijesti da se zatvara radi…
"uljepšanja postaje."
Uljepšanje postaje!
Nećemo popravljati podzemnu. Tračnice su potrgane.
Signalizacija isto. Vagoni su potrgani. Sve je potrgano.
Nema dovoljno vlakova, kvare se. Stari su. Ne popravljaju ih.
Ali postaja se uljepšava!
Objesili su velike postere s popisom svega što će napraviti.
Postaja se zatvara na pet mjeseci.
Na pet mjeseci!
Pogledam. Počnem čitati poster.
Kraj mene je tip…
Kad sam došla do kraja, shvatila sam da čitamo istom brzinom.
Dakle, sve što će napraviti u postaji.
A na dnu popisa… Ne izmišljam.
Danas je nemoguće biti satiričar. I Jonathan Swift bi zanijemio.
Na kraju je pisalo: "Instalacija umjetnine."
Dođem do tog dijela u istom času kad i tip do mene.
I on će: "Instalacija umjetnine? Što je to?"
Rekoh: "Ne znam.
Ali to vas najviše izluđuje u podzemnoj, zar ne?
Stojite satima i čekate vlak koji ne dolazi i razmišljate:
'Ovdje nema dovoljno umjetnosti!'"
William Wegman instalirao je mozaike s temom pasa.
Vjerojatno sam ih ja platila.
Dobro, slatki su. Ali, vi to ozbiljno? I to je trajalo pet mjeseci?
I to je sve! Drugim riječima…
razbijene pločice još su tu.
Sva prljavština još je tu.
Popucani cement na podu još je tu. Nisu ga ni taknuli.
Pa si mislim: "Pet mjeseci za ovo?"
A onda se sjetiš svog građevinca koji ti je obnavljao stan.
Valjda su njega zaposlili. Zato je toliko trajalo!
Možete obožavati mozaike pasa, mogu vam se ne sviđati,
ali sigurna sam da bi čak i William Wegman rekao:
"Pa zar je za život u New Yorku nužno
da imamo ove pse u postaji podzemne?"
E pa, nije. Zgodno je.
Da smo riješili sve što je bitno, onda bi i to bilo lijepo imati.
Ali nismo.
Nismo riješili ništa što je bitno! Prvo ovo drugo.
-Možda misle da je to dobro za duh. -Za duh, da.
Ali nitko u sustavu podzemne više nema duha.
Izbili su ga iz nas.
Dovoljna je jedna vožnja podzemnom
da se Dalai Lama pretvori u pobješnjelog luđaka koji se dere:
"Koga briga za umjetnost u podzemnoj?"
Kako bi sigurnost u njujorškom javnom prijevozu i dalje bila nenadmašena,
zaposleni u sustavu temeljito se obučavaju za svoj posao.
Na poligonima za vježbu Uprave za javni prijevoz
ovi muškarci uče voziti ulicama grada
tijekom jake gužve i u teškim uvjetima.
Njihove vještine pažljivo procjenjuju obučeni stručnjaci.
Ako imaš više od 14 godina, nemaš vremena čekati autobus.
Ako imaš osam-devet godina, misliš: "Autobus ću čekati sat i pol.
Ali što me briga, imam devet godina i hrpu vremena!"
Ali ako nemaš devet godina, misliš: "Žalim, prestar sam!
Nemam vremena toliko čekati!"
Ja sam jedna od onih koji, kad počnu čekati…
Mnogo ljudi čeka i dok si ondje,
u svojevrsnoj si zajednici ljudi koji čekaju autobus.
Neki odustanu.
Jednostavno odu. Neki sjednu na taksi.
Ja razmišljam ovako: "Ne odustajem od ove investicije.
Čekam već 25 minuta.
Ako odem, tih 25 minuta sam izgubila.
Nikada to neću dobiti natrag."
I napokon dođe autobus.
Kad sam ušla u autobus, pitala sam vozača: "Molim vas, možete li mi reći
koja je najbliža postaja za 27. ulicu?"
A on će: "Ne znam."
A ja ću: "Molim?
Ne znate?
Ne znate koja je najbliža postaja za 27. ulicu?"
A on odvrati: "Što očekujete? Da napamet znam sve postaje?"
Kažem mu: "Pa da!
Očekujem da znate napamet sve postaje!
Sve do jedne!"
On će: "Ali puno ih je." A ja: "Očekujem da ih znate napamet!
Pa vozač ste autobusa!"
Nije kao da glumi Rikarda III.
pa mora toliko toga zapamtiti da ne može još i postaje!
Vozač je autobusa! To mu je posao!
Ima dva zadatka. Mora voziti autobus.
To mogu i ja!
I mora zapamtiti postaje. I to mogu ja!
Rikarda III. ne mogu glumiti.
Ali koliko ima postaja? Nema ih deset tisuća!
Nema restorana u New Yorku
u kojem konobari i konobarice ne bi zapamtili 4000 posebnih ponuda.
Katkad sam samo znatiželjna. Kažu ti ih milijun.
Kada dođu do kraja, ja se ne sjećam početka.
Pa onda kažeš: "Spomenuli ste pastrvu."
I oni odmah znaju na što misliš!
Trebali bi uzeti te konobare i konobarice,
koji uglavnom misle da će glumiti u Rikardu III.,
i zaposliti ih kao vozače.
Jer oni imaju fantastično pamćenje.
Ne znaju oni napamet samo jela.
Nego i pripremu! Ovo je s korijandrom, ovo s nečim drugim…
Neki pitaju: "Koliko korijandra?" Ja nisam takva.
Ali neki ljudi su vrlo izbirljivi.
"Odakle vam je korijandar?"
A ja si mislim: "S tobom više neću na večeru."
Ja i ne znam što je korijandar!
Fin je. Kušala sam ga. Okej, može korijandar.
Ali tako je kad ideš autobusom.
Grad se mijenja.
To se vidi, recimo, po svjetlima na zgradama.
Bolnice su bile na Rooseveltovom otoku?
Da, ondje.
Na njemu je bila bolnica za tifus?
Da, za tuberkulozu i tifus. Smjestili su ih na taj otok.
-Jednog dana sve ovo će biti tvoje. -To sam ja htio reći!
-Vidiš li avion? Gdje je? -Izgleda kao vretence. Gle.
-Ne vidim. -Eno.
Slijeće.
-Kamo? -Na aerodrom.
Koji?
LaGuardia je odmah do Rikersa?
-Da. -Ajme.
Ali ne slijeće u Rikers.
Da slijeće, zatvorenici bi letjeli…
Valjda Deltom. Što ti misliš?
Vidim ga.
-Samo je jedan? Dva su? -Dva.
Dva. Znači, kao Delta.
"Gdje je avion?" "Imamo samo dva. Kamo ti ideš?
Moraš čekati jer prvo ide u 16 drugih gradova."
Gdje u našem društvu
najmanje želite biti zajedno s drugima?
Mjesto od kojeg se ježite.
-U avionu. -U avionu?
Ne mogu vjerovati da u avion puštaju druge.
Zašto je u avionu grozno? Zbog drugih putnika.
Kako se zračni promet promijenio?
Kad sam počela putovati avionom,
a nisam kao dijete nego kao odrasla osoba,
-u avionu je bilo luksuzno. -Naravno.
Bilo je vrlo luksuzno. Znam da to zvuči nemoguće.
To je bilo zato što su aviokompanije regulirali zakoni.
Nisu se smjele natjecati cijenom.
Sve avionske karte imale su istu cijenu.
Recimo, iz New Yorka za L.A.
Ako ste zakasnili na avion, druga kompanija bi prihvatila vašu kartu.
Morali su se natjecati uslugom.
Aviokompanije bi se reklamirale time
što imaju odreske, jastoge, bar s klavirom, striptizete, salon.
Bez zezancije. Koliko se ljudi vozilo starim Pan Amom prije nego što je propao?
Ja sam letio Zapadnom obalom do San Francisca.
Zvali su ga "nebeski kliper".
Novi koncept zračnog prijevoza.
Putovanje više nije mukotrpno.
Ovo je atmosfera na letu mlaznoga klipera.
Užitku pridonosi i ukusna hrana.
Priprema se u četiri kuhinje koje rade istodobno
i dovršavaju jela u brzim pećnicama.
Nedavno su tri žene pedesetih godina
uhićene u avionu negdje na sjeveru države.
Odvjetnica, liječnica i trgovkinja nekretninama.
Bile su skupa. Jedna se posvađala sa stjuardesom.
Druge dvije su se uključile i uhitili su ih.
Moj prijatelj kaže: "Nije li čudno što nekog te dobi izbace iz aviona?"
A ja ću: "Samo ljude te dobi izbacuju iz aviona.
Jedino se mi sjećamo kako je nekad bilo divno letjeti."
Kad nam kažu da ne smijemo ovo ili ono,
mi se naljutimo i zahtijevamo jastoga!
Dvadesetogodišnjaci znaju samo da je to odvratno iskustvo.
-Leteći autobus. -Grozno, odvratno iskustvo.
Zašto bi do L.A.-a trebalo šest sati vožnje?
Da puste Concorde u L.A., ne biste morali prespavati.
Što se mene tiče, to je važan cilj ove nacije.
Da sam ja predsjednica, rekla bih: "Imamo važan cilj.
Omogućit ćemo putovanje iz New Yorka u L.A. i natrag u jednom danu.
-Samo otići na sastanak. -I ne prespavati.
Bila sam u predvorju s prtljagom u šest ujutro. Išla sam na avion.
I susjeda iz moje zgrade…
Neki ljudi se u šest ujutro vraćaju iz teretane!
Mislim, pa zato imaju novca.
S druge strane, zar je to život?!
U šest ujutro se vraćaju iz teretane!
Pita ona mene: "Fran, ideš na odmor?"
Pomislim: "Jesi li ti luda?"
Rekoh: "Ne! Odmor? Ne!"
"A kamo ideš?"
Ne sjećam se kamo sam išla. Rekoh: "Držim govor.
Idem raditi."
Ako me vidiš u predvorju s prtljagom,
idem zarađivati.
Ne idem trošiti. Trošim ovdje.
Ovdje trošim.
Idem avionom, dođem kamo trebam, zaradim novac.
Novac dođe natrag, ja ga dam zgradi, ostanem u zgradi.
Novac zarađujem kako bih imala ovaj dom.
Moram izlaziti kako bih mogla živjeti ovdje.
Što se tiče putovanja, ne znam kako to itko radi iz zabave.
Kad na aerodromu vidim da netko ide na odmor,
pomislim da ima grozan život.
Koliko ti je jadan svakodnevni život kad misliš da je zabavno
s djecom i tisuću komada prtljage otići na aerodrom,
čekati u redovima gdje se na tebe deru kreteni,
kasniti u polasku, trpjeti guranje?
I da je to bolje od svakodnevice?
VUK S WALL STREETA
Snima se!
Jedna optužba za urotu radi burzovne prijevare.
Dvije za burzovnu prijevaru.
Jedna za urotu radi pranja novca.
Dvadeset i jedna optužba za pranje novca. Jedna za ometanje pravde.
Jamčevina je 10 milijuna dolara.
-Da? -Što mislite o elektroničkim cigaretama?
Na setu tvoga filma, kad je Leo ušao u sudnicu,
pušio je cigaretu.
I ja sam pomislila… Bili smo u pravoj sudnici.
Filmskim zvijezdama se dopušta svašta što se drugima ne bi.
Ali zar bi mu dopustili da puši u pravoj sudnici?
Približio se, ali nisam osjetila miris dima.
Pomislila sam, ako on smije pušiti, smijem i ja.
Ali on je pušio elektroničku cigaretu.
Tijekom jedne stanke
ponudio me takvom cigaretom.
Pitao me jesam li ikad kušala. Rekoh, ne. Na to mi je on dao jednu.
Dao mi je i rekao: "Kušaj."
Rekoh: "Ja bih pravu."
"Kušaj", rekao je. Kušala sam, pravila se da je super.
I onda sam na to zaboravila.
Poslije sam putovala avionom u L.A.
Bila sam u onom stanju kad biste najradije nekog ubili.
Tada sam se sjetila da imam lažnu cigaretu.
Usput, prvo sam pitala Lea smiju li se te cigarete pušiti u avionu.
Ne, kaže on. "Ne smiju se pušiti na komercijalnom letu?"
"Ne", kaže. A ja: "Kako znaš?
Netko ti je rekao?"
A on će: "Ne, letio sam komercijalnim letom
i nisu mi dali da pušim."
Dakle, ako njemu nisu dali,
sigurno se ne smiju pušiti u avionu.
Iako mi nije jasno zašto.
Bila sam u avionu u kojem je pušenje zabranjeno.
Pomislila sam: "Popušit ću cigaretu koju mi je dao Leo."
Popušila sam je i zaista više nisam bila raspoložena za ubojstvo.
Jedne strane, misliš da je tip drag što mi je posudio svoj avion,
ali opet, ne da mi da pušim!
Uglavnom, nisu dobre kao prave, ali bolje su nego da ih nemaš.
I iako ih ne smiješ pušiti u avionu,
ako ih pušiš, nitko neće primijetiti.
Dakle, možeš ih pušiti u avionu. Osobito u zahodu.
Pravu cigaretu ne možeš ni na zahodu.
Čim je zapališ, nešto se u kokpitu upali
i dođu se derati na tebe.
Znam to iz iskustva.
Upozorenje. Pušenje je štetno za zdravlje.
Fran Lebowitz i Leonardo DiCaprio ne podržavaju uporabu e-cigareta
i nisu odgovorni za eventualne nesreće zbog uporabe e-cigareta.
Sjećaš li se koje mušterije iz vremena kad si vozila taksi?
Zaista ne.
Sjećam se
da mi je mnogo ljudi pokušalo dati napojnicu u džointovima.
Dobro.
I oni su bili mladi
i mislili su da je to super.
Mislim da su mi htjeli dati džoint šest-sedam puta. Možda i više.
"Ovo je za tebe."
Ja bih im uvijek vratila.
Prvo, u taksiju nisam htjela imati drogu!
Može te zaustaviti policija!
I vikala bih na ljude koji su u taksiju pušili travu.
U taksijima se smjelo pušiti.
Rekla bih im da nas mogu zaustaviti
i onda ću ja u zatvor zato što oni puše travu.
Rekla bih: "Ovako. Ne želim to u autu.
Osim toga, ovo radim zbog novca.
Vozim taksi za novac. Ovdje nije nekakav festival.
Radim za novac, a ne mogu odnijeti džoint u zalogajnicu
i njime platiti sendvič.
Dakle, taksi vozim kako bih mogla kupiti sendvič.
Evo vam natrag."
Nisam to htjela u taksiju. To je, recimo, mnogo ljudi pokušavalo.
Govorili su mi da ima jedna taksistica, ali ja je nisam vidjela.
Tražila sam je u Belmoreu da imam s kim razgovarati.
Ali nisam je vidjela.
Prijevod titlova: Petra Matić