NETFLIX-DOKUMENTTISARJA
Olen reissannut paljon.
Ennen pidin siitä enemmän kuin pitäisin nykyään.
Ennen olin nuorempi.
En voi sanoa olleeni todella rento,
mutta olin rennompi kuin nyt.
Olen aina ärtynyt helposti, mutta nyt olen raivona kaiken aikaa.
Kun asunnosta poistuu, ympärillä on aina väkeä.
Hyvää asunnossani on paitsi se, että se on hyvä asunto,
hallitsen sitä, onko siellä muita ihmisiä.
Se on minulle tärkeää.
Se ei onnistu hotellin aulassa. Olen yrittänyt.
Se ei onnistu matkustajakoneessa.
Yksityiskoneessa kyllä, mutta en omista moista.
Yksityiskoneen kyydissä hämmästelen aina mukanaoloani.
Jos se olisi koneeni, kukaan muu ei olisi mukana.
Mitä hyötyä on yksityiskoneesta, jos siellä on muita?
Minulta kysytään, enkö haluaisi ystäviäni mukaan. En.
23RD STREETIN METROASEMA SULJETAAN VÄLIAIKAISESTI
PUBLIC SPEAKING - FRAN LEBOWITZ PAIKALLA!
NAUHOITUS KÄYNNISSÄ
Tässä sitä ollaan.
Haluamme, että tunnet olosi kotoisaksi.
Wolf of Wall Streetin kuvauksissa näin sinut vasta, kuin aloin tyriä.
Oli pakko näyttäytyä.
Kaikki säikkyivät, kun ilmestyit.
JOUKKOLIIKENNE
Surullista avaruuteen menemisessä on, että se on mennyttä.
Siinä oli jotain ihmeellistä.
Kun menimme avaruuteen ensi kertaa, ei Kuuhun,
kun John Glenn meni avaruuteen, koululleni tuotiin televisio.
Se oli pöyristyttävää, koska televisio ja koulu olivat kaksi eri maailmaa.
En ollut kiinnostunut tieteestä edes siinä iässä,
mutta se vaikutti upealta jutulta.
Että ihmiset olivat keksineet, miten sinne mennään.
Minusta se oli hieno juttu.
Pidin sitä tärkeänä.
Nyt joillain rikkailla tyypeillä on omat Nasansa,
kun meillä ei enää ole.
Nyt se on yksityistetty.
Elon Muskilla on Nasa-yrityksensä tai mikä lie rakettiyhtiö onkaan.
Sitä kutsutaan avaruusmatkailuksi, jolle mennään pitämään hauskaa.
Etkö aio mennä?
En, mutta ilmoitan turistit mielelläni mukaan.
En halua mennä avaruuteen, joten avaruusmatkailu ei kiinnosta.
Mutta on hyvä, että valtio tutkii tällaisia asioita.
Auto ilman kuljettajaa.
Se oli yksi asioista, joka yllätti minut.
Se ei käynyt mielessänikään.
Kun siitä alettiin kirjoittaa, mietin, kuka sellaisen oli halunnut.
En koskaan ajatellut moista.
Monet keksinnöt kuulostavat mielenkiintoisilta.
Ymmärrän, miksi joku voisi haluta sellaisen.
Mutta auto ilman kuljettajaa. Omistan auton ja ajan.
Enkä ole koskaan haaveillut, että auto ajaisi itseään.
Voinko maksaa parikymppisellä? -Toki.
Auto ilman kuljettajaa hirvittää monia.
Olen usein pelännyt autossa kuljettajalla.
Olen ollut kauhusta kankeana.
Se Illasta aamuun -elokuvasi kohtaus, jossa taksi lähtee liikkeelle.
Se on oikeasta taksimatkasta flamencolla höystettynä. Se kävi minulle.
Kun näin elokuvan ensi kertaa, ja taksi lähti...
Griffin, eikö? -Niin.
Voi luoja!
En voinut lakata nauramasta, koska se oli sekopäätaksikuskien alku.
Ennenkin oli takseja, mutta jossain vaiheessa...
Emme tiedä syytä,
mutta yhtäkkiä kaikki taksikuskit olivat sekopäitä -
ja kaahasivat tuhatta ja sataa kuuntelematta matkustajaa.
Heitä on aneltava hidastamaan.
Pitää sepittää sitä sun tätä: "Selkää särkee."
Nuorempana sanoin olevani raskaana, mikä säikytti heidät.
Enää en voi sanoa niin, elleivät he ole umpisokeita.
Uskomattoman surkeita kuskeja on mielin määrin.
Jos otetaan huomioon kaikki surkeat, juopuneet ja pilvessä ajavat kuskit,
autot ilman kuskeja ovat varmaan turvallisempia.
Ihmisten harkintakyky ei ole mitä mainioin.
Fran Lebowitz on kanssamme. Uusi teos on Social Studies.
Puhuimme mainostauolla eräästä New Yorkille tyypillisestä asiasta.
Ennen kuin olit suosittu julkkiskirjailija, olit taksikuski.
Olitko hyvä kuski?
En halua kerskua. Olin loistava, erinomainen taksikuski.
En pitänyt taksin ajamisesta.
Siitä oli hohto kaukana.
En oppinut mitään. En halua enää sellaista työtä.
Taksilla ajamisesta on tullut kamala työ. Olihan se kamalaa aiemminkin.
Alkuaikoina jokunen hippi ajeli taksia,
mutta yleensä kuski oli -
työväenluokan juutalaiskundi sikari huulessa.
Taksissa sai polttaa. He olivat minulle ilkeitä.
Jos jotkut heistä ovat vielä elossa, he olivat minulle todella ilkeitä.
Se yllätti, koska he näyttivät sedältäni.
Kuvittelin heidät...
Tajuan nyt ja taisin jo silloin aavistaa,
että he olivat huolissaan.
"Mitä? Näinkö tälle ammatille on käymässä?
Nämä pitkätukkaiset tytöt tulevat, ja koko juttu on mennyttä?"
Se oli hyvä työ ansaitsemisen kannalta.
Kuskit työskentelivät kahdeksan tuntia,
viisi päivää viikossa.
Heillä oli vaimot ja lapsia. Vaimot eivät työskennelleet.
Ja he tulivat toimeen.
Asuivat Queensissä ja Brooklynissa, jotka olivat eri paikkoja kuin nykyisin.
Lower Park Avenuella oli kahvila Belmore.
Siellä taksikuskit söivät.
Se oli auki 24 tuntia vuorokaudessa.
Heillä varmaankin oli jonkinlainen sopimus poliisien kanssa.
Taksin sai jättää eteen ilman parkkisakkoa.
Siksi se oli taksikuskien suosiossa.
Ei herkullisen ruoan takia.
Taksikuskithan sen päälle tietävätkin.
Kun menin kahvilaan, kukaan ei puhunut minulle.
Olin suosittu lukiokahvilassa,
mutta epäsuosittu taksikuskien kahvilassa.
Jos kysyin jotain,
yleensä neuvoa, he eivät aina vastanneet siihenkään.
Siihen aikaan taksi haettiin parkista, joka oli täynnä takseja.
Siellä oli bensapumppu,
eikä bensasta tarvinnut maksaa.
Määrä vain kirjattiin ylös,
jotta se täsmäsi ajojen kanssa.
Kai he luulivat, että huristelisimme sillä East Hamptoniin viikonloppureissulle.
Jotain sellaista.
Meidän piti suorittaa koe.
Taksinajokoe, jota ei takuulla ole enää.
Tai mistäs sen tietää. En ole hakenut sitä työtä aikoihin.
Mutta olen matkustanut takseissa,
joiden kuskit eivät ole tienneet Grand Central Stationia.
He eivät tiedä, missä Grand Central Station on.
Meidän piti...
Ihan kuin puhuisin jostain Harvardin kauppakorkeakoulusta. En puhu.
Eikä se ollut kuin Lontoossa,
jossa tehdään vaikea kahdeksan miljoonan kysymyksen koe.
Kokeessamme oli monia kohtia.
Piti tuntea lentokentät, eri kauppoja ja paikkoja.
Ei enää.
Työ on menettänyt arvonsa.
No niin.
Gramercy Park South 19, kiitos.
Takseissa on keljua.
Näyttö on laitettu ihan nenän eteen.
Kun taksissa on näyttö, en ikinä saa sitä kiinni.
Puhelun juoni ei tepsi minuun.
Olen nähnyt sen miljoona kertaa.
Suo anteeksi.
Anteeksi itsellesi. Se ei ole kiireellistä.
Hän pääsi juuri vankilasta.
Isä on Clevelandissa. -Hän vapautui.
En saa sitä toosaa kiinni.
Painan sitä miljoona kertaa,
vaikka tiedän, ettei sen likaisempaa asiaa ole.
Kympin setelinkin syöminen olisi puhtaampaa -
kuin koskettaa sitä juttua, jota miljoonat ovat yrittäneet sulkea.
Minua ei onnista sen kanssa.
Olen tavallaan ollut onnekas elämässäni.
Ja tavallaan hyvin epäonninen.
Minun iässäni tällainen onni ei muutu.
En enää herää siihen, että kiinteistöonni potkaisi.
Tai että saisin sen taksivekottimen sammutettua.
Ne eivät liity toisiinsa, ovat eri mittaluokkaa.
Mutta ne ovat asioita, joita en osaa.
Nyt Scorsese ja minä otamme yleisökysymyksiä.
Onpa väkeä. -Emme näe.
Jos nostat kätesi, saat puheenvuoron. Sinä.
Hei, olen Laura Barcelonasta.
Kysymykseni on…
Minulle sattui yksi juttu. Käytän kainalosauvoja.
Kun muutin New Yorkiin, poliisiauto osui minuun.
Haastan New Yorkin kaupungin,
koska niin minua on kehotettu, jotta saisin rahaa. Poliisiauto törmäsi.
Onko tämä kysymys?
Juttu jatkuu vielä.
Hyvä tarina.
Tehän asutte New Yorkissa.
Kauanko kestää, että saan rahaa kaupungilta?
Kysymys kuuluu siis näin.
Hän on Barcelonasta. Se ei kuulu kysymykseen.
Hän asuu New Yorkissa ja jäi poliisiauton alle.
Hän haastaa kaupungin ja haluaa tietää, milloin saa rahat.
Niin.
Kaikki kysyvät samaa.
Niin.
Selvä, kerron tämän.
Asuntoani vastapäätä on asianajotoimisto, jota mainostetaan kaiken aikaan.
Mainoksissa sanotaan tyyliin: "Murtuiko kynsi?
Putosiko kananmuna?"
Niin.
"Joku voi olla velkaa."
TÄMÄ ASEMA SULJETAAN TILAPÄISESTI REMONTIN VUOKSI
Olin metroasemallani yksi päivä.
Kylteissä kerrottiin, että asema suljetaan -
"parannustöiden" takia.
Aseman parannustyöt.
Emme korjaa metroja, jotka on rikki. Kiskot on rikki.
Liikennevalot, autot ja joka ikinen asia on rikki.
Junia ei ole tarpeeksi. Ne ovat rikki ja vanhoja. Ei korjata.
Mutta asemaa parannellaan.
Isoihin ilmoituksiin oli listattu kaikki parannustyöt.
Asema olisi kiinni viisi kuukautta.
Viisi kuukautta!
Joten aloin lukea yhtä ilmoitusta.
Vieressäni seisoi mies.
Luettuani listan tajusin, että luimme samaan tahtiin.
Listassa oli asemalle tehtävät asiat.
Ja listan lopussa... En keksi tätä päästäni.
Nykyään kukaan ei kykene satiiriin, edes Jonathan Swift.
Viimeinen kohta oli "taideinstallaatio".
Pääsin siihen kohtaan samaan aikaan kuin vierustoverini,
joka tuhahti: "Taideinstallaatio? Mitä ihmettä?"
Vastasin, etten tiedä,
mutta eikö juuri se harmitakin metron kanssa?
Kun viivästynyttä metroa odottelee tuntikausia,
sitä oivaltaa, ettei asemalla ole taidetta.
William Wegman teki sen koiramosaiikin,
jonka minä taisin maksaa.
Ovathan ne söpöjä, mutta oikeasti? Sekö kesti viisi kuukautta?
Muuta ei sitten tehty.
Risat laatat ovat yhä siellä.
Alkuperäinen schmutz jäi.
Risaan betonilattiaan ei koskettu.
Miten moiseen meni viisi kuukautta?
Sitten tulin ajatelleeksi urakoitsijaa, joka remontoi asuntoni.
Käyttivät varmaan samaa heppua. Siksi se kesti.
Joku tykkää koiramosaiikista, joku ei. Mutta kukaan...
Takuulla William Wegmankin sanoisi:
"Onko todellakin New Yorkin elinehtona,
että meillä on näitä koiria metroasemalla?"
Ei ole. Se on ihan kiva.
Jotkut asiat ovat sellaisia,
että ne toteutetaan, kunhan kaikki tärkeät asiat on tehty.
Mutta me emme ole.
Olemme tehneet turhat asiat. Eiköhän toteuteta ne ensin.
Ehkä se tehtiin tunnelman takia. -Aivan.
Mutta kenestäkään metrossa ei ole tunnelmaa.
Tunnelma on latistettu.
Yksi metromatka -
olisi tehnyt Dalai-lamasta raivohullun mekastajan:
"Kuka välittää taiteesta metroasemalla?"
New Yorkin liikenneviraston verrattoman turvallisuuden ylläpitämiseksi -
työntekijät saavat perusteellisen koulutuksen.
Liikenneviraston testiyksikössä -
he oppivat ajamaan kaupungin kaduilla ruuhkien aikana ja vaikeissa olosuhteissa.
Koulutetut asiantuntijat arvioivat heidän taitonsa huolellisesti.
Yli 14-vuotiailla ei ole aikaa odotella bussia.
Yhdeksänvuotiasta ei harmita, jos matkaan menee puolitoista tuntia,
koska hän on yhdeksän. Aikaa piisaa.
Yli yhdeksänvuotiaat ajattelevat: "Olen liian vanha.
En voi tuhlata aikaa odotteluun."
Kun bussia alkaa odottaa, pysäkillä on monta odottajaa.
Hiljalleen siitä bussinodottajien yhteisöksi muodostuvasta joukosta -
osa luovuttaa.
Osa häipyy, osa ottaa taksin.
Minä olen sitä tyyppiä, joka ei luovu sijoituksestaan.
Odotin jo 25 minuuttia.
Jos lähden, menetän 25 minuuttia.
En saa sitä koskaan takaisin.
Lopulta bussi tulee.
Kerran kysyin kuljettajalta:
"Mikä pysäkki on lähinnä 27th Streetiä?"
Hän ei tiennyt.
En ollut uskoa:
"Etkö tiedä, mikä on 27th Streetin lähin pysäkki?"
"Pitäisikö minun sitten muka muistaa kaikki pysäkit?"
Vastasin, että pitää. Kyllä!
Odotan, että hän muistaa kaikki pysäkit. Joka ikisen!
Hän vastasi, että pysäkkejä on paljon.
"Odotan, että muistat ne. Olet bussikuski!"
Ei hän näyttele missään Rikhard III:ssa.
Siinä olisi muistettavaa. Miten sen lisäksi muistaisi pysäkitkin?
Mutta hän on bussikuski. Se kuuluu työhön.
Työ sisältää kaksi asiaa. Pitää ajaa bussia.
Minäkin pystyisin siihen.
Sitten pitää opetella pysäkit. Minäkin oppisin.
Rikhard III:een en kykenisi.
Pysäkkejä ei ole kymmeniätuhansia.
New Yorkissa ei ole ravintolaa,
jonka jokainen tarjoilija ei muistaisi 4 000 erikoisannosta.
Joskus ihan henkeä salpaa. Miljoona erikoista.
Kun he pääsevät loppuun, en muista enää alkua.
Sitä kysyy: "Puhuitko taimenesta jossain kohtaa?"
He palaavat litaniaan noin vain.
Näistä tarjoilijoista, joista suurin osa luulee pääsevänsä Rikhard III:een,
pitäisi tehdä bussikuskeja.
Koska heillä on selvästikin upea muisti.
He eivät muista pelkästään annoksia.
He muistavat, miten ne valmistetaan. "Siinä on korianteria, sitä ja tätä..."
Joku kysyy: "Kuinka paljon korianteria?" En ole yksi niistä.
Jotkut ihmiset ovat melkoisia nirsoilijoita.
"Mistä korianteri tulee?"
Päätän aina, etten enää ikinä syö heidän kanssaan.
En edes tiedä, mikä korianteri on.
Se on maukasta. Olen maistanut sitä. Hyvä on.
Mutta tällaista bussimatkustus siis on.
Kaupunki on muuttumassa.
Yksi merkki siitä ovat valot ikkunoissa.
Olivatko sairaalat Roosevelt Islandilla?
Tismalleen.
Sielläkö lavantautisairaala oli?
Kyllä, tuberkuloosi ja lavantauti. Potilaat vietiin sinne.
Jonain päivänä tämä on sinun.
Aioin sanoa… Veit replani.
Näetkö lentokoneen? Missä? -Näyttää sudenkorennolta. Katso sitä.
En näe sitä. -Tuossa.
Laskeutumassa.
Missä? -Lentokentällä.
Missä se on?
Onko LaGuardia Rikersin vankilan vieressä? -On.
Mutta se ei laskeudu Rikersille.
Vaikka laskeutuisi, vangit epäröisivät:
"Enpä oikein tiedä. Deltan kone."
Näen sen. -Niin.
Vain yksi kone? Onko niitä kaksi? -Kaksi.
Kuten Deltallakin.
"Missä kone on?" "Niitä on kaksi, joten minne matka?
Saat odottaa, koska se menee 16 muuhun kaupunkiin ensin."
Missä paikassa kaipaat vähiten kanssaihmisiä?
Onko jossain epämiellyttävää?
Kyllä, lentokoneessa.
En voi uskoa, että muut pääsevät koneeseen.
Miksi koneessa on niin kamalaa? Matkustajien takia.
Miten lentomatkustus on muuttunut?
Kun aloin lentää,
enkä ollut lapsi vaan aikuinen,
lentäminen oli ylellistä. -Tietysti.
Todella luksusta. Kuulostaa mahdottomalta.
Syynä oli se, että lentoyhtiöitä säänneltiin,
eivätkä ne voineet kilpailla hinnalla.
Lentoliput maksoivat saman verran.
Kaikilla yhtiöillä oli sama hinta.
Jos missasi lennon, toinen lentoyhtiö huoli lipun ongelmitta.
Niiden piti kilpailla palveluissa.
Lentoyhtiöiden mainoksissa sanottiin:
"Lennoillamme on pihvejä, hummeria, pianobaari, strippari ja lounge."
Ihan totta. Kuinka moni täällä lensi Pan Amilla, ennen kuin se lopetti?
Lensin länsirannikolle San Franciscoon, "ilmojen aluksella".
Uusi konsepti lentoliikenteessä.
Uurastus sai siivet alleen.
Tällainen tunnelma on suihkukoneen lennolla.
Herkullinen ruoka lisää nautintoa.
Se valmistetaan neljässä keittiössä,
jossa ruoka valmistuu hetkessä uunissa.
Hiljattain kolme viisikymppistä naista pidätettiin koneessa jossain pohjoisessa.
Juristi, lääkäri ja kiinteistövälittäjä.
Olivat yhdessä. Yksi riiteli lentoemännän kanssa.
Toiset sekaantuivat. Heidät vietiin raudoissa.
Yksi kaverini ihmetteli, miten sen ikäisiä heitetään ulos lennolta.
Sanoin, että vain sen ikäisiä heitetään ulos koneesta.
Vain me muistamme ajan, kun lentäminen oli mahtavaa.
Kun meitä komennetaan koneessa,
vastaamme: "Älä viitsi. Missä hummeri on?"
Parikymppisille kokemus on aina ollut surkea.
Lentävä bussi. -Kamala, surkea kokemus.
Miksi Los Angelesiin pitäisi kestää kuusi tuntia?
Jos Concorde lentäisi Los Angelesiin, ei tarvitsisi yöpyä.
Siinä olisi tärkeä kansallinen tavoite.
Presidenttinä sanoisin: "Meillä on tärkeä kansallinen tavoite.
Mahdollistamme matkustamisen New Yorkista Losiin ilman yöpymistä."
Kunhan käy tapaamisessa. -Ei tarvitse jäädä yöksi.
Olin matkalaukkuineni aulassa klo 6 menossa lennolle.
Jotkut rakennukseni naapurit tulivat salilta klo 6.
Tajusin, että siksi heillä on rahaa.
Toisaalta, sekö muka elämää?
He palasivat salilta klo 6!
He kysyivät, olinko lähdössä lomalle.
Mietin, olivatko he sekaisin.
Joten sanoin: "En suinkaan lomalle."
"Minne sitten?"
En muista minne, mutta johonkin puhetilaisuuteen.
Menin töihin.
Jos näette minut matkalaukkuineni aulassa, teen rahaa.
En mene käyttämään sitä. Käytän sen täällä.
Täällä käytän sen.
Menen, nousen koneeseen, vierailen paikoissa, teen rahaa.
Raha tulee takaisin, annan rakennukselle, jään rakennukseen.
Se on tienestini, jolla maksan kotini.
Minun pitää reissata, jotta voin jäädä tänne.
Tuskinpa kukaan käy näissä paikoissa huvikseen.
Kun näen lomamatkalaisia lentokentillä,
heitä käy sääliksi.
Mitä kuraa tavallinen elämä onkaan, jos ajattelee,
että olisipa hauska ottaa lapset kentälle tuhannen matkalaukun kanssa,
seisoskella jonoissa, kuunnella idioottien valitusta,
joutua odottamaan lentoa, tulla liiskatuksi.
Ja sekö päihittää tavallisen elämän?
Olkaa hyvä.
Osallistuminen arvopaperipetoksen juonitteluun.
Kaksi arvopaperipetosta.
Osallistuminen rahanpesun juonitteluun.
Kaksikymmentäyksi rahanpesutapausta. Oikeuden vastustaminen.
Takuusumma on miljoona dollaria.
Niin?
Mitä ajattelet sähkötupakasta?
Elokuvasi kuvauksissa Leo asteli oikeussaliin -
polttaen tupakkaa.
Olimme oikeassa oikeustalossa.
Tiedän, että elokuvatähdillä on enemmän vapauksia kuin taviksilla,
mutta ihmettelin, annetaanko hänen polttaa siellä.
Hän tuli lähemmäs, enkä haistanut savua.
Ajattelin, että jos hän voisi polttaa, minäkin voisin.
Hän poltti sähkötupakkaa -
ja kysyi tauolla,
haluaisinko sellaisen.
En ollut koskaan kokeillut.
Siten hän antoi yhden ja käski kokeilla.
Halusin oikean tupakan.
Hän käski kokeilla, joten teeskentelin ja kehuin tupakkaa.
Hän antoi sen minulle, ja sitten unohdin sen.
Sitten olin koneessa menossa Losiin -
siinä pisteessä, että olin valmis tappamaan jonkun.
Muistin, että minulla oli valetupakka,
joka muuten... Leo sanoi, etten...
Ensitöikseni kysyin, saiko niitä polttaa koneessa.
Leo sanoi, ettei. Kysyin: "Tavallisella matkustajalennolla?"
Mistä hän sen voisi tietää. Kertoiko joku hänelle?
Hän kertoi olleensa matkustajalennolla,
eikä hän saanut polttaa.
Jos hänen ei annettu polttaa, niitä ei tosiaan voisi polttaa koneessa.
Vaikkakin mietin, miksei.
Olin yksityiskoneessa, enkä saanut polttaa.
Muistin Leolta saamani sähkötupakan.
Joten poltin sitä lentokoneessa, ja se hillitsi murhanhimoani.
Toisaalta oli mukavaa,
että koneen omistaja tarjosi kyydin Losiin,
mutta miksi en saanut polttaa?
Ne eivät ole oikean tupakan veroisia, mutta parempia kuin ei mitään.
Niitä ei saa polttaa lentokoneessa,
mutta jos niitä polttaa, kukaan ei huomaa.
Niitä voi siis polttaa lentokoneessa. Varsinkin vessassa.
Aitoa tupakkaa ei voi polttaa vessassa.
Tupakan sytyttäminen kantautuu ohjaamoon,
ja sieltä tullaan huutamaan.
Kokemuksesta tiedän.
Tupakointi on terveydelle haitallista.
Fran Lebowitz ja Leonardo DiCaprio eivät tue sähkötupakan käyttöä,
eivätkä ole vastuussa käytöstä aiheutuvista onnettomuuksista.
Muistatko mitään hintoja ajalta, kun ajoit taksia?
En todellakaan.
Muistan,
että moni yritti tipata minua jointeilla.
Jaaha.
Hekin olivat nuoria,
joten he pitivät sitä hyvänä ideana.
Jotain seitsemisen kertaa ja ehkä useamminkin -
joku tarjosi minulle jointtia.
Annoin sen aina takaisin.
Ensinnäkään taksissa ei kannata kuljettaa huumeita.
Poliisit voivat pysäyttää.
Minä myös huusin ihmisille, jotka pössyttelivät taksissa.
Takseissa sai polttaa.
Ajattelin, että meidät pysäytettäisiin.
Joutuisin vankilaan, koska matkustaja poltti pilveä.
Sanoin, etten halunnut sitä autoon.
Lisäksi tein sitä rahasta.
Ajoin taksia rahasta. Se ei ollut mikään festivaali.
En voisi astella herkkupuotiin ja maksaa sämpylääni jointilla.
Minulle taksin ajaminen merkkasi voileivän ostamista.
En halunnut pilveä taksiin. Sitä yritettiin tämän tästä.
Kuulin toisesta naistaksikuskista, mutten ikinä nähnyt häntä.
Etsin häntä Belmoresta, jotta saisin juttuseuraa.
En koskaan nähnyt häntä.
Tekstitys: Tiina Valjanen