EN ORIGINAL DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
Jeg ved, man ikke må sige det nu. Kunst kan være alt. Alle er kunstnere.
Folk går i retten:
"Jeg laver ikke bryllupskager til homoseksuelle par,
for kage er min kunst."
Udover det politiske aspekt, som er forkasteligt, så siger jeg:
"Hør her, hr. bager. Kan man spise det, så er det ikke kunst."
Hvis man kan sige: "Jeg tager den og en kop kaffe", er det ikke kunst.
Det er en snack.
-Ja? -Kan du fortælle om dine skriveprojekter?
Mine skriveprojekter? Giv mig dit nummer, så ringer jeg.
Hvordan kan man lære at få humor?
Hvordan får man sans for humor? På samme måde som man kan opnå højde.
Hvad sagde du om, at nogen lagde film ud på Instagram?
En fyr udenfor sagde: "Jeg så det på Instagram, så jeg kom."
-Hvem lagde det på Instagram? -Aner det ikke.
Er det ikke en dårlig idé?
Jeg husker første gang, jeg genkendte manglende talent.
Jeg spillede cello som barn,
og vi havde et skoleorkester. Alle skoler havde et orkester.
I folkeskolen. Alle skoler havde et.
Og man lånte en cello.
I en vis alder, jeg husker ikke i hvilken,
tog skolen celloerne tilbage.
Hvis man ville spille videre, skulle man købe en cello.
Så jeg husker tydeligt, at jeg sagde til mine forældre:
"Vi skal aflevere celloen tilbage og købe en."
Og jeg husker, vi boede i et lille flerplanshus.
Der var fire trapper og så køkkenet.
Og jeg sad på trappen og hørte mine forældre snakke.
Jeg hørte dem tale om, hvordan de kunne købe en cello.
Og så gik jeg ud køkkenet, hvor jeg ikke skulle have hørt samtalen.
Og jeg sagde: "I skal ikke købe en cello."
"Jeg er ikke god til det. Det er ikke værd at bruge penge på."
Min mor sagde: "Det er, fordi du ikke øver nok."
"Gjorde du det, ville du være god."
Jeg sagde: "Nej, så ville jeg være bedre, men jeg bliver aldrig god."
Men jeg nød det. Det var det eneste, jeg nød, men var dårlig til.
Når alle spiller, hører man ikke, hvor dårlig jeg er.
Det er en smuk oplevelse.
Og Leonard Bernstein var mit idol.
Leonard Bernstein havde et TV-show, da jeg var barn.
Det hed Young People's Concerts, om søndagen.
Jeg ventede hver søndag på at se Leonard Bernstein.
Jeg forgudede ham.
Rigtige børn tog dertil, Ikke mig, men jeg så børn gå ind.
Der gik to år, før jeg indså, at de var rigtige.
"Er de rigtige børn?" Jeg troede, de var skuespillere.
Godt. Hvad tror I, musikken handler om?
Musik er noder.
Smukke noder og lyde sammensat således,
at det glæder os at lytte til dem. Det er alt.
Han forklarede ting i TV,
og han så sådan ud, som et barn forestiller sig en orkesterdirigent.
Det hjalp også meget.
"Det er det, der kan gøres på dette instrument,
og det er ikke dig. Det kan du ikke." Uanset hvor tit jeg øvede. Det vidste jeg.
Okay? Så det var det.
Jeg vidste, hvad talent var, for jeg vidste, at jeg ikke havde det.
Da jeg var barn, ville jeg være kunstner, og jeg tænkte:
"Hvorfor blev du ikke det?"
Så tænkte jeg: "Du ville ikke være det, fordi det er for fornøjeligt."
Det er fornøjeligt for mig at tegne.
Jeg dømmer andre mennesker hårdt,
men er værst ved mig selv.
Det er ligesom, når folk siger: "Hvorfor må jøder ikke spise bacon?"
Så siger jeg: "For lækkert."
"For lækkert."
På et tidspunkt sagde en eller anden: "Det er lækkert. Nej."
Så på et tidspunkt må jeg have tænkt, på en ubevidst måde:
"Tegne og male, for fornøjeligt. Nej."
Hvor kommer din humor fra? Er det mere arv eller miljø?
Jeg ville sige arv, for miljøet var ikke så godt.
Det blev faktisk straffet.
Som pige. Måske oplevede du ikke det.
Min mor sagde til mig, da jeg var omkring 12:
"Vær ikke sjov over for drenge. Drenge kan ikke lide sjove piger."
Desværre tog hun fejl.
Det eneste, jeg nogensinde vandt, var i niende klasse,
hvor jeg fik humorpræmien og frygtede at tage den med hjem.
Hvilken skole gik du på, hvor de gav en humorpræmie?
Det var Morristown Junior High School og sidste gang, jeg dimitterede.
-Havde de den vittigste i klassen? -Ja.
Der var ikke hård konkurrence.
Jeg dystede ikke mod Oscar Wilde.
Jeg husker, da jeg var virkelig ung, 12, 13 år.
Jeg var jeg hos mine forældre, hvor jeg boede.
Jeg husker, at jeg lå på plænen og kiggede op i himlen og tænkte:
"Hvordan kommer jeg væk?"
Tro ikke, jeg havde en Dickensk barndom. Men det var ikke egnet til mig.
Det var ikke et dårligt sted.
Men det var bare ikke det rette sted til mig.
Hvorfor tror du, at så mange unge kommer til New York? Hvad er der her?
New York. Det er det, der er her.
Hvad er der ikke her?
Sådan bør man se på det. Hvor de end er fra, er ikke her.
Så de kommer.
En af grundene til,
at folk i vores alder kom hertil, var, at man var homoseksuel.
Nu kan man være det overalt.
Men vi kom hertil, fordi man ikke kunne bo de steder.
Så det skabte
et overtal af vrede homoseksuelle, hvilket altid er godt for en by.
Der er intet bedre for en by end en tæt befolkning af vrede homoseksuelle.
Og meget glade homoseksuelle, når man opdager, at det er så sjovt her!
Mange mennesker, jeg kender, som kom fra andre steder end New York…
Mange var meget succesrige.
Mere end folk, der er født her.
Det er nok, fordi folk, der er født her, forstod, hvor svært det var.
Men hvis man ikke vidste det, kom man bare.
Jeg skrev poesi, da jeg var ung.
Jeg gik ind på Grove Press,
som var et meget anset, bohemeagtigt forlag,
med mine digte.
Jeg gik ind barfodet. Jeg gik rundt i New York barfodet.
Det er utroligt, at jeg er i live efter at have gået barfodet her.
Jeg gik ind og lagde manuskriptet på receptionistens bord.
Og jeg sagde: "Jeg er digter."
"Jeg er digter." Virkelig?
"Goddag, John Donne." "Jeg er digter."
"Jeg vil aflevere dette manuskript." "Okay," sagde hun.
Jeg efterlod det der, og så ventede jeg hver dag
på et brev, hvori der stod:
"Det glæder os at have fundet dig. Du er en fin poet."
Endelig kom brevet, hvori der stod: "Ellers tak…"
Men efter min første bog udkom, tænkte jeg straks:
"Gudskelov de ikke udgav den bog",
fordi jeg var en forfærdelig digter, og de havde udgivet den.
Så jeg var meget heldig at blive afvist.
Ifølge legenden blev du smidt ud af high school og tog til New York.
Hvordan overlevede du? Hvad gjorde du, da du ankom?
Det skræmte mig ikke.
I det mindste troede jeg ikke, jeg ikke kunne noget.
FORFATTER, HUMORIST
Det er mærkeligt, eftersom jeg var en fiasko i skolen,
hvilket var mit eneste erhverv før det.
Man kan ikke være en større fiasko end at blive smidt ud af high school.
Det var ikke, som om jeg havde tidligere succes.
Jeg tænkte ikke over det.
Jeg tog til New York for at være forfatter, og det var det.
Jeg elskede at skrive som barn.
Jeg elskede at skrive, indtil jeg fik penge for at skrive en opgave.
Så hadede jeg at skrive.
Jeg har kun kendt
en rigtig god forfatter i mit liv, der elsker at skrive.
Kun én. De fleste, der elsker at skrive, er forfærdelige forfattere.
Selvfølgelig elsker de det. Jeg elsker at synge og er elendig.
At elske noget, man er dårlig til, er ikke overraskende.
Hør her.
Man kan foretage sig meget, der ikke er godt,
og der er intet galt i at gøre noget ubehjælpsomt eller elendigt,
men hold det for dig selv. Vis ikke andre det.
Jeg synes, folk har en pligt til at vise verden noget, der er…
Ikke flot. Det kan de fleste ikke,
men bedre end det meste, folk viser verden.
Nu viser folk alt. Hver eneste ting.
Der er intet galt med det moralsk,
men jeg spekulerer på, hvordan de mennesker, der er…
De, der altid har gjort det, de unge, som altid har levet i den verden.
Gad vide, hvordan de bedømmer noget.
Og da det er min profession at skelne
og at dømme er mit job,
tror jeg ikke, der er nogen som mig i en ung generation.
De måtte ikke være som mig.
Ikke at mit liv har været en leg, eller at folk elsker min væremåde, men de er…
De er enten meget kritiske på en skør måde,
"Jeg hader din frisure. Du burde dø."
Eller også roser de folk alt for meget.
"Det er fantastisk. Bliv ved. Du er fantastisk."
Jeg ville bare sige:
"En frisure? Ingen skal myrdes for deres frisure.
Men dit skriveri? Stop. Lad være. Du er ikke god."
Engang spurgte jeg dig, fordi du siger, at du er glad for at skrive.
Det siger forfattere sjældent.
Jeg spurgte hvorfor. Du sagde: "Ellers har jeg kun livet."
Jeg må sige, at efter jeg var færdig med min første bog Blå Blå Øjne,
var der en tid med melankoli, der var meget dyb, og jeg…
Nu ved jeg det. Jeg kan forudse den følelse i slutningen af en roman.
Og ved de sidste ændringer.
Den konstante redigering af det
for at sørge for, det er det ord og ikke det ord.
Men det er sandt.
"At jeg kun har livet" er nok overdrevet, men det er afgjort…
Jeg citerer dig bare præcist.
Det vigtigste forfattere har brug for, og malere og andre kunstnere, er talent.
Det gode ved talent er, at det er det eneste, jeg kan komme i tanke om,
som er helt tilfældigt fordelt over hele verdens befolkning.
Det har intet med noget at gøre. Man kan ikke købe det.
Man kan ikke lære det. Man kan ikke arve det.
Det kan du ikke. Det er ikke genetisk.
Den er drysset som sand rundt om i verden og kan komme op overalt.
Der er mange steder, hvor man har dette talent,
men ikke kan udtrykke det.
De steder er der mange af.
Og det er nok grunden til, at folk altid,
især her i landet,
leder efter forklaringer på en bogs succes…
Jeg mener ikke kommerciel succes. Udover talent.
Fordi det gør folk rasende.
Hvor rig var Wharton?
Meget rig. Hun var ekstremt rig. Hun var vældig rig. Okay?
Det, der gør Edith Wharton til en fin forfatter, er talent.
Men privilegierne for hendes rigdom og klasse er grunden til, vi har den bog,
som er spændende.
Men det er meget sjældent, at nogen i den klasse skriver.
Så de fleste, der skrev om den klasse, var udenfor.
Det var virkelig… især for en kvinde.
Der var masser af andre rige kvinder
i Edith Whartons tid, og de skrev ikke disse bøger.
Da der altid vil være rige kvinder, er det godt, hvis man får sådan en.
Der er et brev her, som jeg vil læse, fra New York Times den 31. juli
i en artikel, jeg læste.
"En leder i byens uddannelsesafdeling fordømmer en læseprøve,
hvori der var et uddrag fra Whartons Uskyldens År."
Og den omtalte passage begynder med citat:
"Den generelle holdning i New York var, at grevinde Olenskas skønhed var falmet."
Klagen går ud på at: "Enhver pige, der tager eksamenen,
vil opleve nævnelsen af falmet skønhed som et psykisk slag."
Citat slut.
For ikke at nævne grevinderne, som måske…
Jeg har altid sørget for ikke at fornærme nogen grevinder.
Det er sindssygt!
Okay? Men jeg er meget glad.
Det er den eneste måde, du får dem til at læse Edith Wharton på.
En sand kunstner er kun interesseret i én ting,
og det er at vække mænds sind.
At få mænd og kvinder til at indse
at der er noget større, end det vi ser på overfladen.
INSTRUERET AF R. OLIVIER
Så det afspejles altid i en ægte kunstners musik,
hans værker, hans malerier.
Vi begynder fra starten nu.
Fra starten!
Det er starten her.
Vi spiller det nok fire gange.
Det er godt.
Jeg forstår, hvordan meget laves.
Ikke at jeg kunne gøre det, men jeg ved, hvordan man laver et maleri, en tegning.
Men ikke, hvordan man skriver en sang.
Spil det en gang for mig.
Jeg ved, hvordan man skriver tekster, men ikke musik.
Og nogle gange har jeg set film
med store koncerter af meget populære musikere.
Og nu har de alle de kameraer overalt.
Man kan se folks ansigter.
Og jeg er altid interesseret i publikum.
Og jeg ser det, og jeg…
Man ser, hvor glade og taknemmelige folk er for musikken.
Især populær musik fra deres ungdom.
Det er lige meget, om popmusikken fra deres ungdom
var Frank Sinatra, Billy Joel, David Bowie eller Q-Tip.
"Kan du huske, det er musikken fra vores første date?"
Det er centralt vigtigt for folk.
De elsker den, der gav dem det.
Det hele er et mysterie for dem.
Ingen er elsket som musikere.
Ingen kunst. Musikere er elsket af folk.
Du ved, virkelig elsket,
fordi de giver dem evnen til at udtrykke deres følelser og minder.
Ingen anden form gør det.
Jeg tror virkelig, at musikere…
Musikere og kokke er nok ansvarlige for mest glæde i folks liv.
Motown-musik, som var meget populært, da jeg var teenager,
når jeg hører det, bliver jeg straks gladere.
Det er der ingen tvivl om. Det gælder næsten ikke for noget andet.
Synes jeg, Motown er den bedste musik nogensinde?
Det gør jeg ikke.
Men spørg, om det gør mig glad. Det gør det.
Det er meget vigtigt at gøre for mennesker.
Musik gør folk gladere, og det skader dem ikke.
Det meste, man får det bedre af, er skadeligt, så det er usædvanligt.
Det er som et stof, man ikke dør af.
Der er meget godt ved at være i fysisk kontakt med andre kunstnere.
At omgås.
Det er vigtigt at omgås.
Der var Max's…
Max's og en million andre steder, også før det.
Det var New York og Paris. Det var forskellige tider og byer.
Men det er vigtigt.
Jeg husker, da Michael Bloomberg indførte rygeloven,
og jeg stadig talte med ham.
Jeg sagde: "Ved du, hvad kunstnere, der sidder på barer og restauranter
og snakker og drikker og ryger, kaldes?"
Han sagde: "Hvad?" Jeg sagde: "Kunstens historie."
Hvis Picasso skulle gå ud for at ryge, kunne han være gået glip af noget.
Ville du sige, at en god atlet er på niveau med en god kunstner?
En god atlet er på niveau med en god danser.
Men ikke en god forfatter.
Jeg er uenig.
Ja. Jeg er lamslået.
Jeg er målløs.
Jeg ville sige, at for mig…
De eneste, der er så uenige som du, er min familie.
Michael Jordan er på niveau med Sinatra,
Michelangelo…
Count Basie, Duke Ellington.
Han er på det niveau. Synes jeg.
Han er måske på det niveau i sin sport. Det ved jeg ikke.
Alle kalder ham den bedste basketballspiller.
Det vil jeg ikke skændes med dig om.
Men han er ikke bare god, men hvad manden…
Uanset hvad man arbejder på, når man når det niveau, er det panteon.
Selvfølgelig er de på højeste niveau.
Men 40 år efter han dør, vil ingen lytte til en Michael Jordan-plade,
som du kan med Duke Ellington.
Du kan altid få Duke Ellington,
for der er ikke kun en vinylplade, men et minde med hans arbejde.
Arbejdet er det samme. Jordan spiller ikke fortsat basketball.
Han efterlader intet permanent. Ser du gamle Michael Jordan-kampe?
Det kan man.
Jeg ved, du kan.
Okay? Jeg ved, du må. Men gør du det?
Er spændingen ikke, hvordan kampen ender?
Det ved du.
Men efter…
Maler Picasso stadig? Maler han stadig?
Nej, men de malerier, vi har, er dem, han malede.
-Hvad mener du? -Der er ingen spænding.
Man siger ikke: Hvordan bliver det?" Det er ikke derfor, du ser på en Picasso.
Man ser da basketball for at se, hvem der vinder.
Hvis du ved, Michael Jordan vandt, ser du den så igen?
Ja. Man tænker: "Hvordan fanden gjorde han det?"
Okay. Det er én måde at se det på.
Vi går til Kvinderne fra Algier.
Picassos Kvinderne fra Algier. Smukt maleri.
Hvor starter vi? 100 millioner. 100 millioner.
105 millioner.
Picassos Nøgne Grønne Blade og Buste fra 1932. $58 millioner til at starte med.
Hvorfor ikke? 129 millioner. Hvem giver mig 130? 47 gør det måske.
Til $92 millioner og $93 millioner.
Vent. 147, kan du se? 147.
93 millioner. Mod dig her.
Vent ikke. Jeg sælger det mod dig.
$95 millioner? Sidste chance. 95 millioner.
Flot. Mange tak. Til $160 millioner, mine damer og herrer.
Sidste chance. Kvinderne fra Algier sælges her hos Christie's.
$160 millioner.
Værsgo, solgt.
I vores kultur nu hvilke er så de kunstformer…
Hvilke mangler mest lige nu?
-Hvad der er værst? -Ja.
-Der er meget derude. -Ja, det er svært.
Hvilken har mest mulighed for at bruge tricks?
Jeg vil sige det, der kaldes visuel kunst.
Det er en af de få ting, jeg ikke er alene om at synes.
Jeg tror, der er bred enighed om det.
-Det er lidt af et svindelmarked. -Ja.
-Er du enig? -Ja.
Men jeg tænker hele tiden på priserne og det utrolige… Ja, svindelmarked.
-Det hører vi om. Priserne. -Priserne.
Hvis du tager på auktion, og de kommer ud med en Picasso: stilhed.
Når hammeren falder med prisen: bifald.
I vores verden bifalder vi prisen, men ikke maleriet.
Så er det sagt.
Jeg mener, de bifalder prisen. De burde klappe, når Picassoen kommer ud.
-Ja. -Er han ikke god til at male?
Ikke "hvor er du en god køber".
Jeg gik tit på jazzklubber, da jeg var ung,
da der var mange gode jazzmusikere.
Jeg så nok alle de store jazzmusikere, der var i live i min levetid.
-Flere gange. -Hvem synes du bedst om?
-Mingus. -Charlie Mingus?
Jeg kendte ham godt.
Hvad er geværet til?
Jeg blev berøvet. De brød ind og tog alt, da jeg flyttede ind.
Hvem gjorde det?
Venner? Fjender? Aner det ikke.
Det må være en ven, for de gik lige til min smykkeæske.
Det må være en, der kender mig. Ikke en ven, men en nær mig.
Han skød sig i foden,
fordi konen, som var hans kæreste dengang, slog op med ham.
Så han skød sig i foden
og gik blødende hjem til hende for at vise, hvad hun havde gjort.
Han skød sig i foden med vilje.
Jeg var venner med Charles, fordi hans kone ejede bladet…
De kaldte dem undergrundsaviser.
Hun ejede det første blad på en måde…
Det var en lille avis, jeg arbejdede for, da jeg var 19.
Hun ejede den. Sådan kendte jeg ham.
To, tre, fire.
Han var meget ustabil. Meget ustabil.
Han blev engang sur på mig midt i en koncert på Vanguard.
Da han så mig, hoppede han ned og løb op ad trappen.
Og han var tyk. Han var ikke en atletisk fyr.
Og jeg syntes, han var gammel. Han var nok sidst i 40'erne.
Men jeg var ung. Jeg var 19. Men ikke en god løber.
Og han løb efter mig og råbte ad mig hele vejen ned ad Seventh Avenue,
til vi nåede Canal Street.
og så kunne jeg endelig ikke løbe længere og faldt på gaden.
Og han skulle jo spille.
Resten af bandet er på scenen på Vanguard,
som nu er 20 gader væk derfra.
Og jeg faldt sådan ned, og han faldt ned,
og så satte han sig og sagde: "Vil du med ud at spise?"
Så påpegede jeg: "Du er midt i et sæt, og folk vil se dig."
Han var kendt for at spise meget, så når vi gik gennem Chinatown,
kom kokkene ud fra kældrene og klappede.
Det elskede min mor ved ham.
Han kom hjem til os til thanksgiving.
Mor elskede ham. Han spiste så meget.
Hun sagde: "Charles kan tage fra bordet." Han spiste så mange portioner,
og bagefter spiste han resten af kalkunen.
De fleste synes, han er et geni. Mor beundrede hans appetit.
Jeg spiste morgenmad med Duke Ellington.
-Med Charles. -Hvor var det?
Reuben's, som før havde åbent hele natten. Den lå på 58th og Fifth Avenue.
Duke Ellington er den eneste, jeg så Charles Mingus bøje sig for.
Da Charles var ung, spillede han i Duke Ellingtons band og blev fyret.
Og Charles var en meget arrogant person.
Han ville ikke have, folk talte med ham. Han havde stor foragt for de fleste.
Og den eneste, jeg så ham bøje sig for, var Duke Ellington.
Han var så ærbødig over for ham, at han ikke så på ham.
Og Duke Ellington råbte: "Charles!"
"Undskyld, Duke." Han var et helt andet menneske.
Man tænkte: "Hvad er der sket med Charles?"
Så alle har sådan en i deres liv,
uanset hvor arrogante de er, eller hvor store de er.
Charles var efter min mening en stor kunstner,
men Charles mente, Duke Ellington var vigtigere.
Hvis man beundrer nogens arbejde, absorberer man en vis mængde.
Det er ved at nå det punkt, hvor den moderne komponist
og fyren, der skulle være moderne jazzkomponist,
kommer fra de samme konservatorier.
Præcis.
Og det er svært at finde et sted at trække grænsen.
-Du var i hvert fald en af pionererne. -Men jeg gik ikke på konservatorie.
Nej, men du var en af de første, der skrev såkaldt symfonisk jazz.
Jeg havde et konservatorie i Capitol Theater.
Det er rigtigt. Præcis.
Lyt til symfonien før filmen.
Det er måske forskellen på os to.
At du skrev symfonisk jazz, og jeg skrev jazzsymfonier.
-Herligt. -Noget i den stil.
Så du mine Calder manchetknapper?
Jeg lånte dem af Sandy Rower, som er Alexander Calders barnebarn,
som lavede dem med hænderne.
Han designede ikke mange manchetknapper, som kunstnere gør nu. Han lavede dem.
Han må have lavet dem til sig selv, Calder.
Han lavede dem ikke til Fran. Han lavede mange smykker.
Der var en udstilling på Met kun med Calder-smykker,
og det var fantastisk.
Der er en meget vidunderlig biografi om Calder.
Hans søster, da han var syv år,
gav ham en tang til jul, og han skriver om det.
"Det er den bedste jul i mit liv. Jeg fik en tang!"
Og han brugte den til at lave dem.
Jeg tror, de er lavet med den samme tang.
Jeg synes bare, de er spektakulære.
Tekster af: Pernille G. Levine