EN ORIGINAL-DOKUMENTÄRSERIE FRÅN NETFLIX
Man får inte säga så, men konst kan vara vad som helst. Alla är konstnärer.
Folk går till domstol:
"Jag kan inte göra en bröllopstårta åt homosexuella, för tårtan är min konst."
Förutom den politiska aspekten, som är förkastlig…
Jag har nyheter, mr Baker. Kan du äta det så är det inte konst.
Okej? Om du kan säga: "Jag tar den och en kopp kaffe", då är det inte konst.
Det är fika.
-Ja? -Hej. Kan du prata om dina projekt?
Kan jag prata om pågående skrivprojekt? Jag ringer dig.
Hur kan man lära sig humor?
Hur kan man få humor? På samma sätt som man kan få längd.
Ja.
Vad sa du om nån som la upp sin fotografering på Instagram?
En kille sa: "Jag såg inlägget och ville kika förbi."
-Vem la ut det på Instagram? -Jag vet. Otroligt.
Tycker du inte att det är en dålig idé?
Jag minns första gången jag såg min egen brist på talang.
Jag spelade cello som barn,
och vi hade en skolorkester. Varje skola hade en orkester.
En kommunal skola. Alla såna hade en orkester.
Och man fick låna cellon.
Vid en viss ålder, jag minns inte vilken, tog skolan tillbaka cellon
och om man ville fortsätta spela var man tvungen att köpa en.
Jag minns att jag sa till mina föräldrar:
"Vi måste lämna tillbaka cellon och köpa en."
Jag minns att vi bodde i ett litet tvåplanshus.
Det var fyra trappsteg till köket.
Jag satt i trappan och lyssnade på mina föräldrar.
Jag hörde dem prata om hur de skulle ha råd med en cello.
Jag gick in i köket. Jag visste ju egentligen inte om det här samtalet,
och sa: "Hörni, köp ingen cello.
Jag är verkligen inte bra.
Det är inte värt att lägga pengarna på det."
Och mamma sa: "Det är för att du inte övar nog mycket.
Om du övade mer skulle du vara bra."
Och jag sa: "Om jag övade mer skulle jag vara bättre, men jag blir aldrig bra."
Det är det enda jag minns att jag gillade, som jag var dålig på.
När orkestern spelar hörs det inte hur dålig jag är.
Det är en vacker upplevelse. Och Leonard Bernstein var min idol.
Leonard Bernstein hade ett tv-program när jag var barn: Young People's Concerts.
Det gick på söndagar
och jag väntade på att få se Leonard Bernstein. Jag avgudade honom.
Det var riktiga barn där. Inte jag, men jag såg barnen gå in.
Det tog nog två år att inse att de var riktiga.
"Är det riktiga barn?" Jag trodde att de var skådisar.
Okej. Vad tror ni att den där musiken handlar om?
Musik är noter.
Vackra noter och ljud som sätts ihop
så att vi njuter av att höra dem. Det är inte mer än så.
Han förklarade saker på tv,
och såg ut precis som ett barn tänker sig en dirigent.
Det var hjälpsamt.
"Det här kan man göra med det här instrumentet,
och det här är inte du, Fran.
Du kan inte göra det här." Jag visste det.
Okej? Så det var det.
Jag visste vad talang var,
för jag var väldigt medveten om min egen brist på den i det här fallet.
När jag var liten ville jag bli konstnär, och jag tänkte: "Varför blev du inte det?"
Sen tänkte jag: "Du valde att inte bli konstnär. Det är för lustfyllt."
Det är lustfyllt att rita.
Så jag är en hård domare mot andra,
men ännu värre mot mig själv.
Det är som när folk säger: "Varför får inte judar äta bacon?"
Jag svarar alltid: "För gott.
Det är för gott."
Nån gång sa nån: "Det här är jättegott. Nej."
Så vid nåt tillfälle måste jag ha tänkt, omedvetet:
"Rita, måla. För lustfyllt. Nej."
Var kommer din humor ifrån? Är det arv eller miljö?
Arv, skulle jag säga. Det var inte så mycket miljö, ska du veta.
Jag blev faktiskt bestraffad.
Som barn… Jag var flicka, du har nog inte upplevt det.
När jag blev 12 eller nåt sånt, sa min mamma till mig:
"Var inte rolig kring pojkar. Pojkar gillar inte roliga flickor."
Hon hade tyvärr fel.
Men det enda jag nånsin vann var i nian. Jag vann pris som klassens slagfärdigaste.
Vad var det för en skola som delade ut pris för det?
Det var Morristown Junior High, och min sista examen från nåt.
-De hade "klassens slagfärdigaste"? -Ja.
Det fanns ingen konkurrens.
Jag tävlade inte mot Oscar Wilde.
Jag minns när jag var riktigt ung. 12, 13 år eller nåt sånt.
Jag var hemma hos mina föräldrar, där jag bodde.
Jag minns att jag låg i gräset, tittade upp på himlen och tänkte:
"Hur ska jag ta mig iväg?"
Jag hade ingen Dickens-aktig barndom. Men det passade inte mig.
Det var inte ett dåligt ställe.
Jag kände bara: "Nej, det är inte rätt ställe för mig."
Varför kommer så många unga fortfarande till New York? Vad finns här?
New York. Det är vad som finns här.
Vad finns inte här?
Det är så man ska se på det. Där de kommer från, finns inte här.
Så de kommer hit.
En av orsakerna till att folk i vår ålder kom hit
om de var gay, var för att de var gay. Nu kan man vara gay överallt.
Okej?
Men vi kom hit, för man kunde inte bo på såna ställen.
Så det skapade
en slags massa av arga homosexuella, vilket alltid är bra för en stad.
Det finns inget bättre för en stad än en tät, arg, homosexuell befolkning.
Och sen, väldigt glada homosexuella när de upptäcker hur kul det är här!
Många jag känner som kom till New York från andra ställen…
Många av dem lyckades väldigt väl.
Bättre än de som föddes i New York.
Jag tror det beror på att de som föddes här förstod hur svårt det var.
Om man inte visste hur svårt det var, kom man bara hit.
Jag skrev poesi när jag var ung.
Jag gick in till Grove Press,
som var ett väldigt högt ansett bohemiskt bokförlag
med en poesibok som jag skrivit.
Jag gick dit barfota, vill jag poängtera. Jag gick barfota i New York.
Det makalösa är att jag lever efter att ha gått barfota i New York.
Jag promenerade in dit och la manuset på receptionistens disk.
Och sa: "Jag är en poet."
Kom igen. "Jag är en poet"?
Hej, John Donne. "Jag är en poet."
"Jag vill lämna in ett manus." "Okej", sa hon.
Så jag lämnade det där, och sen väntade jag varje dag
på att få det där brevet som sa:
"Vi är förtjusta över att ha upptäckt en sån otrolig poet."
Till slut kom brevet, och det stod: "Tack i alla fall."
När min första bok gavs ut, tänkte jag: "Vilken tur att de inte gav ut den boken,"
för jag var förstås en usel poet och den skulle ha getts ut på nytt.
Så det var tur att jag blev refuserad.
Det sägs att du blev relegerad från high school och åkte till New York.
Hur överlevde du? Vad gjorde du när du kom fram?
Det var inte skrämmande.
Jag trodde i alla fall inte att jag inte klarade av nåt.
FÖRFATTARE / HUMORIST
Det är slående, med tanke på hur usel jag var i skolan,
som var det enda jag gjort innan dess.
Man kan inte misslyckas mer i skolan än att bli relegerad.
Jag hade inte direkt en massa framgång i ryggen.
Men jag tänkte inte på det.
Jag åkte till New York för att bli författare, det var det.
Som barn älskade jag att skriva.
Jag älskade att skriva ända tills jag första gången fick ett betalt uppdrag.
Sen avskydde jag det.
Jag har bara känt…
…en riktigt bra författare som älskar att skriva.
En enda. De flesta som älskar att skriva är förfärliga författare.
Jag älskar att sjunga men är en usel sångare.
Det är inget udda att älska att göra nåt man är dålig på.
Men så här är det. Man kan göra många saker som inte är bra,
och det är inget fel med att göra saker klumpigt, dåligt eller gräsligt,
men håll det för dig själv. Dela inte med dig.
Folk har en skyldighet att visa världen saker som är…
…inte fantastiska, de flesta kan inte det. Men bättre än det mesta som visas.
Nu visar alla allting. Precis allt.
Moraliskt sett är det inget fel med det,
men jag undrar hur de här personerna som är…
De unga, som alltid har gjort det här, som alltid har levt i den världen,
jag undrar hur de kan bedöma nåt.
Och eftersom det är mitt jobb att se skillnader
och göra bedömningar,
tror jag inte att det finns såna som jag i den unga generationen.
De skulle inte tillåtas.
Inte för att mitt liv varit enkelt eller folk älskar hur jag är, men de är…
De är antingen oerhört kritiska, på ett galet vis, som:
"Jag hatar din frisyr. Du borde dö."
Eller så är de överdrivet berömmande.
"Jättebra. Du är otrolig. Kämpa på. Du är grym."
Jag skulle säga:
"Din frisyr? Ingen ska behöva dö för sin frisyr.
Men ditt skrivande? Sluta. Kämpa inte på. Du är inte grym."
Jag frågade en gång… Du brukar säga att du gillar att skriva.
Inget författare säger särskilt ofta.
Jag frågade varför du gillar att skriva, och du sa: "Annars är jag fast med livet."
Jag måste säga att när jag hade slutfört min första bok, The Bluest Eye,
hade jag en melankolisk period som var väldigt djupgående.
Nu vet jag att den känslan kommer när jag närmar mig slutet på en roman.
Och i slutet av den sista genomgången, det ständiga petandet,
ändra det här ordet till det där.
Men det är sant.
"Fast med livet" är kanske hårt, men det är verkligen…
Jag citerar dig ordagrant.
Det främsta som författare, målare eller andra konstnärer behöver, är talang.
Och det fina med talang, det är det enda jag kan komma på
som är fullkomligt slumpmässigt fördelat över världens befolkning.
Det har inget med nåt att göra. Man kan inte köpa det.
Man kan inte lära sig det. Man kan inte ärva det.
Det går inte. Det är inte genetiskt.
Det strös ut som sand över världen och kan hamna var som helst.
Det finns många platser där man kan ha talang,
men ingen möjlighet att uttrycka den. Det finns många såna platser, men…
Det är förmodligen därför folk alltid, särskilt i det här landet,
letar förklaringar till en boks framgång,
inte kommersiellt, som inte är talang.
För det irriterar folk.
-Hur rik var Edith Wharton i början? -Edith Wharton var extremt rik.
Hon var ofattbart rik. Okej?
Det som främst gör henne till en stor författare är talang.
Men förmånerna som kommer med rikedom och klass gör att vi har den här boken,
som är fängslande.
Men det är ovanligt för nån i den samhällsklassen att skriva.
De flesta som skrev om den klassen hörde inte till den.
Det var… Särskilt för en kvinna.
Det fanns många andra rika kvinnor
under Edith Whartons tid, och de skrev inte såna böcker.
Det finns alltid rika kvinnor, så det är bra om en är så här.
Jag har ett brev här, från New York Times den 31 juli,
ur en artikel jag läste.
"Stadens utbildningsförvaltning kritiserar ett läsförståelseprov
som hade med ett utdrag ur Oskuldens tid.
Stycket i fråga börjar så här:
"Det var av allmän uppfattning i New York att grevinnan Olenska hade 'changerat'."
Klagomålet lyder: "Var flicka som gör provet,"
kommer att uppfatta omnämnandet av förlorad skönhet som en "mental smäll".
Slut på citat.
För att inte tala om grevinnorna som kanske… Du vet, det är…
Jag har alltid ansträngt mig för att inte förarga grevinnor.
Det här är vansinne!
Jag menar… Men jag är väldigt glad.
Det här är enda sättet att få dem att läsa Edith Wharton, så…
En konstnär, om han verkligen är en, bryr sig bara om en enda sak,
och det är att väcka människors sinnen.
Att få män och kvinnor att inse
att det finns något större än det vi ser på ytan.
MINNS MARVIN GAYE, REGI R. OLIVIER
Det återspeglas alltid i en sann konstnärs musik,
eller verk, hans målningar.
Till början nu. Gå till början.
Början.
Det här är vampen.
Vi gör nog fyra av den.
Jag gillar det.
Jag förstår hur många saker görs.
Inte för att jag kan göra dem, men jag förstår hur man målar, ritar.
Men inte hur man skriver en låt.
Okej, spela det för mig en gång.
Jag kan skriva text, men vet inte hur man skriver musik.
Och jag har sett filmer,
stora konserter med populära musiker.
De har en massa kameror överallt, och man ser människors ansikten.
När jag ser sånt är jag alltid väldigt intresserad av publiken.
Jag ser det, och jag…
Man ser hur lyckliga och tacksamma folk är för musiken.
Särskilt populärmusik från deras ungdom.
Det kvittar om deras ungdoms musik
var Frank Sinatra, Billy Joel, David Bowie eller Q-Tip.
Det är mer: "Minns du vår första dejt? Den här musiken spelades. Minns du?"
Det är viktigt för människor.
Och de älskar den som gav dem det. Hela grejen är ett mysterium för dem.
Ingen blir älskad som en musiker.
Inga konstformer… Musiker älskas av folk.
De älskas verkligen,
för de ger folk möjligheten att uttrycka sina känslor och minnen.
Ingen annan konstform gör det. Jag tror att musiker…
Musiker och kockar är att tacka för de största mänskliga njutningarna.
Som Motown-musik, som var populärt när jag var tonåring.
Jag blir alltid gladare när jag hör den.
Ingen tvekan, jag blir gladare. Nästan inget annat har den effekten.
Tycker jag att Motown är den bästa musiken som nånsin skapats?
Nej, det gör jag inte.
Men frågar du: "Blir du glad när du hör det här?", är svaret ja.
Det är viktigt att göra det för människor.
Musik gör människor gladare och skadar dem inte.
Det mesta som får en att må bättre är skadligt, så det är ovanligt.
Som en drog som inte tar livet av dig.
Det finns mycket som är bra med att ha fysisk kontakt med andra konstnärer.
Att umgås. Det är viktigt att umgås.
-Vi hade Max's… -Och en miljon andra ställen innan dess.
Det var New York. Det var Paris. Det var andra tider, andra städer.
Men det är viktigt.
Jag minns när Michael Bloomberg införde rökningslagen.
Jag pratade fortfarande med honom då,
och sa: "Vet du vad det kallas när konstnärer sitter i barer
och pratar, dricker och röker?"
Han sa: "Vad?" Jag sa: "Det kallas konsthistoria."
Tänk dig, om Picasso varit tvungen att gå ut för att röka,
kunde han ha missat nåt.
Skulle du säga att en stor idrottsman är jämförbar med en stor konstnär?
Jämförbar med en stor dansare.
Men inte en stor författare.
-Jag håller inte med. -Jag vet. Vilken chock.
Jag tappar hakan.
Jag skulle säga att…
De enda som är så oense med mig är mina släktingar.
Jag skulle inte… Michael Jordan är jämförbar med Sinatra,
Michelangelo…
…Count Basie, Duke Ellington.
Han är på den nivån. Du kan inte… För mig!
Han må vara på den nivån i sin idrott, det vet jag inte.
Alla säger att han är bäst. Jag tror dig. Jag tänker inte säga emot.
Men han är inte bara en stor… Han, jag menar…
Vad man än arbetar med, när man kommer till den nivån är det som en gudavärld.
Självklart är de på högsta nivå.
Men 40 år efter hans död kommer ingen att lyssna på en Michael Jordan-skiva
som man gör med Duke Ellington.
Man kan alltid få Duke Ellington, för det är…
Inte bara en vinylskiva, utan ett monument över hans verk.
Hans verk är desamma. Michael Jordan fortsätter inte spela.
Han lämnar inget permanent spår. Tittar du på hans gamla matcher?
-Man kan. -Jag vet att man kan.
Jag vet att du kan. Men gör du det?
Är inte en del av spänningen hur matchen slutar?
-Men efter… -Du vet ju det.
Målar Picasso fortfarande? Gör han det?
Nej, men tavlorna vi har är de som han målade.
-Vad menar du? -Det är ingen spänning.
Inget: "Hur ska det gå?" Det är inte därför du ser på en Picasso.
Tittar man inte på en match för att se vem som vinner?
Om du redan vet att Jordan vann, tittar du på matchen igen?
Ja, men då är det mer: "Hur fan gjorde han det där?"
Okej, det är ett sätt att se på saken.
Nu till Picassos Kvinnorna i Alger. En underbar målning.
Var börjar vi? Vi börjar på 100 miljoner dollar.
Etthundrafem miljoner.
Picassos Naken, gröna löv och byst från 1932. Vi börjar på 58 miljoner.
Varför inte? 129 miljoner. Vem bjuder 130? Nummer 47 kanske.
Nittiotvå miljoner… 93 miljoner.
Vänta. 147.
Nittiotre miljoner mot dig här.
Vänta inte. 147, jag klubbar den.
Sista chansen, 95 miljoner.
Tapper budgivning, tackar. 160 miljoner dollar, mitt herrskap.
Förvarning. Picassos Kvinnorna i Alger säljs här på Christie's.
Etthundrasextio miljoner dollar.
Den är din. Såld.
Om man tänker på vår nutida kultur, alla de olika konstformerna,
vilken är mest, jag vet inte, bristfällig just nu?
-Vilken som är värst? -Ja.
Ja.
-Det är ett svårt val. -Ja, det är svårt.
Vilken har störst möjligheter till lurendrejeri?
Jag skulle säga bildkonsten, eller det som kallas bildkonst.
Och en av de få saker som… Jag är nog inte ensam om den åsikten.
Jag tror att det är den allmänna uppfattningen.
-Det är en hel del rackarspel. -Ja.
-Håller du med? -Ja.
Men jag tänker på priserna och de otroliga… Ja, rackarspel.
Det är det vi hör talas om. Priserna.
Går man på auktion så blir det dödstyst när en Picasso kommer fram.
När klubban slår, applåder.
Vi lever i en värld där man applåderar priset, inte Picasson.
Nog sagt.
Okej? Jag menar…
De applåderar priset. De borde applådera tavlan.
-Jag vet. -Är han inte en bra målare?
Inte: "Vilken bra köpare du är."
Jag gick ofta på jazzklubbar när jag var ung,
när det fanns många bra jazzmusiker.
Jag har nog sett varenda stor jazzmusiker som levt under min livstid.
-Flera gånger. -Vem var din favorit?
-Mingus. -Charlie Mingus?
Jag kände honom väl.
Vad är pistolen till för?
Nån rånade mig. De bröt sig in och tog allt när jag just flyttat in.
Vem rånade dig?
Vänner, fiender? Ingen aning.
Det var nog en vän, för de gick direkt på mina smycken.
Nån som känner mig. Inte en vän, men nån nära.
Han sköt sig i foten för att hans fru, som då var hans flickvän, gjorde slut.
Så han sköt sig i foten och gick sen, blödande, till hennes lägenhet
för att visa vad hon hade gjort. Han sköt sig avsiktligen i foten.
Jag var vän med Charles, för hans fru ägde tidskriften,
de kallades underjordiska dagstidningar.
Hon ägde den första tidskriften, på sätt och vis.
Det var en tabloid som jag jobbade för när jag var 19.
Det var så jag kände honom.
Två, tre, fyra.
Han var väldigt labil. Verkligen.
Han blev arg på mig, mitt i en spelning på the Vanguard.
Han såg mig, hoppade av scenen, sprang upp för trappan.
Och han var tjock. Han var ingen atletisk kille.
Jag tyckte att han var gammal. Han var nog närmare 50.
Jag var ung, 19 år, men ingen god löpare.
Han sprang efter mig och skrek hela vägen längs Seventh Avenue,
ända till Canal Street.
Då orkade jag inte springa mer, och föll ihop på gatan.
Och han… Han skulle ha spelat då.
Resten av bandet står på scenen, som nu är ungefär 20 kvarter bort.
Jag föll ihop så här, och han föll ihop,
sen satte han sig, tittade på mig och sa: "Ska vi äta?"
Så jag påpekade:
"Du är mitt i en spelning, folk vill se dig."
Han var en sån känd matgäst att en promenad genom Chinatown
innebar att kockar kom ut och applåderade honom.
Det fick min mamma att gilla honom.
Han kom hem till oss på Thanksgiving.
Min mamma älskade honom. Han åt så bra.
"Den där Charles, han äter så bra."
Han åt inte bara många portioner, efteråt åt han upp resten av kalkonen.
Han ses som ett musikgeni. För mamma var han en bra ätare.
-Jag åt frukost med Duke Ellington. -Jaså?
-Med Charles och… -Var var det?
Reuben's, en dygnsöppen restaurang som låg på 58th och Fifth Avenue.
Duke Ellington är den enda jag nånsin såg Charles Mingus foga sig efter.
När Charles var ung, spelade han i Ellingtons band och fick sparken.
Charles var en väldigt arrogant person.
Han ville inte bli tilltalad. Han föraktade de flesta.
Den enda han nånsin fogade sig efter var Duke Ellington.
Han var så undfallande att han knappt såg på honom.
Och Duke Ellington vrålade: "Charles!"
"Förlåt, Duke." Han var som en helt annan person.
Man tänkte: "Vad hände med Charles?"
Alla har nån sån i sitt liv,
oavsett hur arroganta eller stora de är.
Enligt mig var Charles en stor konstnär,
men enligt honom var Duke Ellington viktigare.
Om man beundrar nåns arbete, absorberar man en del av det.
Nu börjar det vara så att den moderna, samtida kompositören…
…och killen som ska föreställa en modern jazzkompositör,
kommer från samma konservatorium.
-Precis. -Det är svårt att dra gränsen.
-Du var sannerligen en av pionjärerna där. -Men jag gick inte i nån skola.
Nej, men du var en av de första att skriva så kallad symfonisk jazz.
Jag hade mitt konservatorium på Capitol Theater.
-Just det. Exakt. -Jag lyssnade på symfonin innan filmen.
Det kanske är skillnaden mellan oss.
Att du skrev symfonisk jazz och jag skrev jazzsymfonier.
-Jag älskar dig. -Nåt sånt.
Såg du Calder-manschettknapparna?
Jag fick låna dem av Sandy Rower, barnbarn till Alexander Calder,
som gjorde dem för hand.
Han designade inte en kollektion som de gör nu. Han gjorde dem.
-Han måste ha gjort dem till sig själv. -Ja.
Han gjorde dem inte åt Fran. Han gjorde många smycken.
Det var en utställning på the Met med Calder-smycken. Den var fantastisk.
Det finns en fin biografi av Calder.
När han var sju år gammal gav hans syster honom
en tång i julklapp, och han skriver om det.
"Det är den bästa julen nånsin. Jag fick en tång!"
Han använde den för att göra de här.
Och de här kan nog ha gjorts med samma tång.
De är fantastiska.
Undertexter: Lisbeth Pekkari