EN ORIGINAL-DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
Sånt sier man ikke. Kunst kan være alt mulig. Alle er kunstnere.
Folk går til retten.
"Jeg kan ikke lage en bryllupskake til et homofilt par, kaken er kunsten min."
Bortsett fra det politiske aspektet, som er kritikkverdig, så er det…
Jeg skal si deg noe, herr baker. Kan det spises, er det ikke kunst.
Hvis du kan si "Jeg tar den og en kopp kaffe", så er det ikke kunst.
Det er en matbit.
-Ja? -Kan du snakke om prosjektene dine?
Mine nåværende skriveprosjekter? Gi meg nummeret ditt. Jeg ringer.
Hvordan lærer man humoristisk sans?
Hvordan får du sans for humor? På samme måte som du kan bli høyere.
Ja.
Hva sa du om noen som postet bilder på Instagram?
Jeg er utenfor, og en fyr sier: "Jeg så dette på Instagram".
-Hvem la dette på Instagram? -Ikke til å tro.
Er ikke det en dårlig idé?
Jeg husker første gang jeg merket på mangel på talent.
Jeg spilte cello som barn,
og vi hadde et skoleorkester. Alle skoler hadde et orkester.
Alle offentlige skoler hadde orkester.
Og de lånte deg celloen.
I en viss alder, jeg husker ikke når,
tok skolen tilbake celloene,
og om du ville fortsette å spille, måtte du kjøpe en cello.
Jeg husker godt at jeg fortalte foreldrene mine dette.
"Vi må gi celloen tilbake og kjøpe en egen."
Vi bodde i et hus med ujevne etasjenivåer.
Det var fire trapper, og så kjøkkenet.
Jeg satt i trappen og hørte foreldrene mine snakke.
De snakket om hvordan de skulle få råd til en cello.
Jeg gikk inn på kjøkkenet, og jeg skulle ikke vite at de hadde den samtalen,
og jeg sa: "Ikke kjøp en cello til meg.
Jeg er ikke særlig god.
Det er ikke verdt å bruke pengene på meg."
Moren min sa: "Det er jo fordi du ikke øver nok.
Hvis du øvde mer, ville du blitt god."
Og jeg sa: "Nei, hvis jeg øvde mer, ville jeg bli bedre,
men jeg blir aldri god."
Det er det eneste jeg husker at jeg likte, men var dårlig til.
Når alle spilte, hørte ingen hvor dårlig jeg var.
Det er en vakker opplevelse. Og Leonard Bernstein var idolet mitt.
Leonard Bernstein hadde et tv-program da jeg var barn, Young People's Concerts,
og det gikk på søndager.
Hver søndag ventet jeg på Leonard Bernstein.
Jeg forgudet ham.
Det var ekte barn på konsertene. Jeg så barn gå inn.
Det gikk et par år før jeg forsto at de var ekte.
"Er de ekte barn?" Jeg trodde vel de var skuespillere.
Ok. Hva tror dere den musikken handler om?
Musikk er noter.
Vakre noter og lyder satt sammen på en slik måte
at det gir oss glede å høre på dem. Det er alt.
Han forklarte ting på tv,
og han så akkurat ut som et barns forestilling av en dirigent.
Det var også nyttig.
"Dette er det som kan gjøres på dette instrumentet,
og dette er ikke deg, Fran.
Du klarer ikke dette, samme hvor mye du øver." Jeg visste det.
Det avgjorde saken.
Jeg visste hva talent var, for jeg var klar over mangelen på det hos meg selv.
Som liten ville jeg bli kunstner, og jeg tenkte:
"Hvorfor ble du aldri det?"
Jeg tenkte: "Du ville ikke bli kunstner. Det er for lystbetont, Fran."
Det er lystbetont å tegne.
Jeg mener, så hardt
som jeg dømmer andre, jeg er strengere mot meg selv.
Det er som når folk sier: "Hvorfor får ikke jøder spise bacon?"
Og jeg sier alltid: "For nydelig.
Det er for nydelig."
På et tidspunkt sa noen: "Dette er jammen godt! Nei."
På et tidspunkt må jeg ha tenkt, et sted i underbevisstheten:
"Tegning og maling er for lystbetont. Nei."
Hvor tror du humoren din kommer fra? Arv eller miljø?
Jeg ville sagt arv, for det var ikke mye miljø for det.
Det ble heller straffet.
Jeg var jente. Du opplevde kanskje ikke dette.
Moren min sa til meg, da jeg ble 12 eller noe sånt:
"Ikke vær morsom rundt gutter. Gutter liker ikke morsomme jenter."
Dessverre tok hun feil.
Det eneste jeg har vunnet, var i niende klasse,
for Klassens vittigste, og jeg gruet meg til å vise den hjemme.
Hvilken skole kårer Klassens vittigste?
Det var Morristown ungdomsskole, hvor jeg tok mitt livs siste eksamen.
-Og de kåret Klassens vittigste. -Ja.
Det var ikke hard konkurranse.
Jeg stilte ikke mot Oscar Wilde.
Jeg husker da jeg var ung, veldig ung, 12 eller 13 år,
og jeg var hjemme i huset der vi bodde.
Jeg husker at jeg lå på plenen, kikket opp på himmelen og tenkte:
"Hvordan kommer jeg meg vekk herfra?"
Jeg hadde ingen Dickens-lignende barndom.
Men det passet meg ikke.
Det var ikke noe dårlig sted.
Det var bare ikke det rette stedet for meg.
Hvorfor kommer det fortsatt så mange unge til New York? Hva er det her?
New York! Det er det som er her.
Hva er ikke her?
Sånn må du se på det. Hvor enn de er fra, er ikke her.
Så de kommer hit.
En grunn til at homofile på min alder kom til New York, var at de var homofile.
Nå kan du være homofil overalt. Ok? Så…
Men vi kom hit fordi man ikke kunne bo på de stedene.
Og det skapte
en tetthet av sinte homofile, noe som alltid er bra for en by.
Det finnes ikke noe bedre for en by enn en tett befolkning av sinte homofile.
Og etter hvert veldig glade homofile, når du finner ut at det er gøy her!
Mange jeg kjenner som kom til New York, fra andre steder enn New York…
Mange av dem oppnådde stor suksess. I større grad enn folk født i New York.
Det må være fordi folk født i New York forsto hvor vanskelig det var.
Om du ikke visste hvor vanskelig det var, kom du bare.
Jeg skrev poesi da jeg var ung.
Jeg gikk inn på kontoret til Grove Press, som var et veldig ærverdig,
bohemsk forlag,
med en diktbok jeg hadde skrevet.
Og jeg gikk barbeint inn. Jeg gikk barføtt rundt i New York.
Forbløffende at jeg lever, etter å ha gått barbeint i New York.
Og jeg gikk inn og la manuskriptet på disken i resepsjonen.
Og jeg sa: "Jeg er dikter."
"Jeg er en poet." Seriøst?
"Heisann, John Donne!" "Jeg er en poet."
"Jeg vil levere dette manuskriptet." "Ok", sa hun.
Så jeg la det igjen der, og hver eneste dag ventet jeg
på et brev der det sto:
"Vi er henrykte over å ha oppdaget deg som en stor poet."
Endelig kom brevet, hvor det sto: "Ellers takk."
Men etter at min første bok kom ut, tenkte jeg:
"Godt at de ikke ga ut den boka", for jeg var en elendig poet,
og de ville publisert den på ny.
Så jeg var heldig som fikk avslag.
Ifølge legenden ble du kastet ut av videregående og dro så til New York.
Hvordan overlevde du? Hva gjorde du i New York?
Det var ikke skremmende for meg. Jeg trodde ikke at jeg ikke kunne gjøre noe.
FRAN LEBOWITSZ FORFATTER
Det er utrolig, siden jeg var en fiasko på skolen,
som var mitt eneste yrke før det.
Du kan ikke være en større akademisk fiasko enn å bli kastet ut av high school.
Det var ikke som om jeg ble oppmuntret av tidligere suksess.
Og jeg tenkte ikke på det.
Jeg dro til New York for å bli forfatter, og det var det.
Som barn elsket jeg å skrive.
Jeg elsket å skrive helt til jeg fikk et oppdrag å skrive for penger.
Og så hatet jeg å skrive.
Jeg har kjent
bare én veldig god forfatter i mitt liv som elsker å skrive.
Bare én elsker å skrive. De fleste som elsker å skrive, er fæle forfattere.
Selvsagt! Jeg elsker å synge. Jeg er en elendig sanger.
Om du elsker å gjøre noe du er dårlig til, er det ikke overraskende.
Her er greia.
Du kan gjøre mye som ikke er bra,
og det er ikke noe galt i å gjøre ting utilstrekkelig, dårlig eller elendig,
men hold det for deg selv. Ikke del det.
Jeg tror folk har plikt til å vise verden ting som…
…ikke er bra. De færreste klarer det.
Men bedre enn det de fleste viser verden.
Nå viser folk alt. Hver eneste ting.
Det er ikke noe moralsk galt med det.
Men jeg lurer på hvordan disse menneskene…
De som alltid gjør dette, som er unge, som alltid har levd i denne verden,
Jeg lurer på hvordan de ville dømme noe.
Og siden det å skjelne er yrket mitt,
og å dømme er yrket mitt,
tror jeg ikke det fins noen som meg i en ung generasjon.
De ville ikke fått lov til det.
Ikke at livet har vært en dans på roser at folk elsker hvordan jeg er.
De er…
De er veldig kritiske på en sinnssvak måte.
"Jeg hater frisyren din. Du burde dø."
Eller så er de utrolig overdrevne.
"Det er flott. Du er flott. Fortsett. Du er flott."
Jeg ville sagt:
"Frisyren din? Ingen burde bli drept for frisyren sin.
Men skrivingen din? Stopp. Ikke fortsett. Du er ikke bra."
En gang spurte jeg deg… Du uttrykker ofte at du liker å skrive.
Ikke noe forfattere ofte sier.
Jeg spurte hvorfor du liker å skrive. Du sa: "Ellers har jeg bare livet."
Etter at jeg var ferdig med den første boken jeg skrev, De blåeste øyne,
var det en periode med melankoli som var veldig dyp, og jeg…
Nå vet jeg om det. Jeg kan forutse den følelsen mot slutten av en roman.
Og ved siste gjennomsyn,
den konstante småplukkingen med den
og sørge for at det er dette ordet og ikke det ordet.
Men det er sant.
"Å bare ha livet" er kanskje litt sterkt, Fran, men det er…
Jeg siterer deg nøyaktig.
Det viktigste forfattere, malere eller andre kunstnere trenger, er talent.
Og det fine med talent er at det er det eneste jeg kan komme på
som er helt tilfeldig fordelt over hele befolkningen.
Det har ingenting med noe å gjøre. Du kan ikke kjøpe det.
Du kan ikke lære det. Du kan ikke arve det.
Du kan ikke. Det er ikke genetisk. Ok?
Det er strødd som sand over hele verden, og det kan dukke opp hvor som helst.
Det er mange steder du har dette talentet,
men du kan ikke uttrykke det.
Det er mange sånne steder, men…
Og det er nok grunnen til at folk alltid,
særlig i dette landet,
leter etter forklaringer på en boksuksess eller…
Med "suksess" mener jeg ikke kommersiell suksess. Annet enn talent.
Fordi det er irriterende for folk.
Hvor rik var Edith Wharton da hun begynte?
Veldig rik. Edith Wharton var ekstremt rik.
Det viktigste som gjør Edith Wharton til en stor forfatter, er talent.
Men rikdommen og klassen hennes er grunnen til at vi har denne boken.
Som er fengslende.
Men det er veldig sjelden at noen i den samfunnsklassen skriver.
Så de fleste som skrev om den klassen var utenfor.
Det var… Særlig for en kvinne.
Det var mange andre rike kvinner
på Edith Whartons tid, og de skrev ikke disse bøkene.
Siden det alltid vil være rike kvinner, er det bra om du får en slik.
Jeg skal lese et brev fra New York Times den 31. juli,
en artikkel jeg leste forleden.
"En leder i byens utdanningsetat fordømmer en leseferdighetseksamen
som brukte et utdrag fra Edith Whartons Uskyldens tid."
Og det aktuelle avsnittet begynner, sitat:
"Det var enighet i New York om at grevinne Olenska hadde mistet utseendet."
Klagen er, sitat: "Enhver jente som tar eksamen,
vil oppleve bemerkningen om å miste utseendet sitt som et 'synsk slag'."
Sitat slutt.
For ikke å nevne grevinnene, som kanskje… Det er som…
Jeg har alltid passet på ikke å fornærme grevinner.
Dette er galskap!
Ok? Men jeg er veldig glad.
Dette er den eneste måten du får dem til å lese Edith Wharton, forresten, så…
En kunstner, som virkelig er en kunstner, er bare interessert i én ting,
og det er å vekke menneskers sinn.
Å få menneskeheten til å innse
at det er noe større enn det vi ser på overflaten.
Så det gjenspeiles alltid i en ekte kunstners musikk
eller verkene hans, maleriene hans.
Vi skal til toppen nå. Gå til toppen.
Toppen.
Her er strofen.
Vi tar nok fire av disse.
Jeg liker det.
Jeg forstår hvor mange ting lages.
Ikke at jeg kunne gjøre det, men jeg vet hvordan man lager et maleri.
Men jeg vet ikke hvordan du skriver en sang.
Spill det for meg.
Jeg vet hvordan man skriver tekster, men ikke hvordan man skriver musikk.
Og noen ganger har jeg sett filmer
med store konserter med veldig populære musikere.
Og nå har de alle kameraer som går dit,
og du kan se ansiktene folk.
Og jeg er alltid interessert i publikum når jeg ser dette.
Og jeg ser dette, og…
Du ser hvor glade og takknemlige folk er for denne musikken.
Spesielt populærmusikk fra deres ungdom.
Det spiller ingen rolle om musikken fra ungdomstiden
var Frank Sinatra eller Billy Joel eller David Bowie eller Q-Tip.
Dette er: "Husker du ikke da vi var på første date?
Dette var musikken.
Det er veldig viktig for folk.
Og de elsker personen som ga dem dette.
Og alt er et mysterium for dem.
Ingen er elsket som musikere.
Ingen kunst. Musikere er elsket av folk.
Du vet, virkelig elsket,
fordi de gir dem muligheten til å uttrykke følelser og minner.
Ingen annen form gjør det.
Jeg tror virkelig at musikere…
Kanskje musikere og kokker er de som gir mest glede i menneskers liv.
Motown-musikk, som var veldig populært da jeg var tenåring,
når jeg hører det, blir jeg gladere. Det er ingen tvil om at det gjør meg glad.
Dette gjelder nesten ingenting.
Tror jeg Motown er den beste musikken noensinne?
Det gjør jeg ikke.
Men om du spør: "Blir du gladere straks du hører dette?" Det blir jeg.
Det er en viktig ting å gjøre for mennesker.
Musikk gjør folk gladere, og det skader dem ikke.
Det meste som får deg til å føle deg bedre, er skadelig, så det er uvanlig.
Det er som et stoff som ikke dreper deg.
Det er positivt å være i fysisk kontakt med andre kunstnere.
Henge sammen.
Å henge sammen er viktig.
Det var Max's…
Og en million steder før det.
Det var New York. Det var Paris. Det var ulike tider, ulike byer.
Men det er viktig.
Og jeg husker da Michael Bloomberg lagde den røykeloven,
og jeg faktisk fortsatt snakket med ham.
Jeg sa: Vet du hva kunstnere som sitter på barer og restauranter
og prater og drikker og røyker kalles?"
Han sa: "Hva da?" Jeg sa: "Det heter kunsthistorie."
Hvis Picasso måtte reise seg og gå ut for å røyke,
kunne han gått glipp av noe.
Vil du si at en stor idrettsutøver er på nivå med en stor kunstner?
En stor idrettsutøver er på nivå med en stor danser.
Men ikke en stor forfatter.
Jeg er uenig.
Jeg vet det. Jeg er sjokkert.
Jeg er lamslått!
Jeg vil si at for meg…
De eneste som er like uenige med meg som deg, er slektninger.
Michael Jordan er på nivå med Sinatra,
Michelangelo…
Count Basie, Duke Ellington.
Han er på det nivået. Og du kan ikke… For meg!
Han er kanskje på det nivået i sin idrett. Jeg vet ikke.
Alle kaller ham den beste basketballspilleren. Jeg tror deg.
Det er ikke bare at han er stor, men hva mannen…
Uansett hvilket felt du jobber med, på det nivået er det som tempelet.
Jeg er selvsagt enig i at de er på høyeste nivå.
Men 40 år etter at han dør, vil ingen høre på en Michael Jordan-plate
som du kan med en Duke Ellington-plate. Du kan alltid ha Duke Ellington.
Ikke bare ved at du har en vinylplate. Det er av arbeidet hans.
Arbeidet er det samme. Michael Jordan fortsetter ikke å spille basketball.
Han etterlater ikke en permanent plate. Ser du gamle Michael Jordan-kamper?
-Det kan du. -Jeg vet at du kan.
Jeg vet at det er mulig. Men gjør du det?
Er ikke en del av spenningen hvordan kampen ender?
-Jo… -Du vet det alt!
Men etter…
Maler Picasso fortsatt? Maler han fortsatt?
Nei, men bildene vi har, er de samme bildene som han malte.
-Hva mener du? -Spenningen er ikke borte.
Du sier ikke "Hvordan ender det?" Det er ikke derfor du ser på en Picasso.
Ser du ikke en basketballkamp for å se hvem som vinner?
Om du allerede vet at Michael Jordan vant, ser du den igjen?
Ja. "Hvordan i helvete gjorde han det?"
Det er en måte å se det på.
Vi går til Picassos Femmes d'Alger. Fantastisk maleri.
Hva åpner vi med? 100 millioner dollar.
Hundre og fem millioner.
Picasso, Naken, grønne blader og byste fra 1932. Vi starter med 58 millioner.
Hvorfor ikke? 129 millioner. Hvem gir meg 130? 47 holder kanskje.
Til 92 millioner, 93 millioner.
Vent. 147, ser du.
Nittitre millioner. Mot deg her.
Ikke vent. 147. Jeg selger det mot deg.
Nittifem millioner dollar. Siste sjanse på 95.
Tusen takk. Til 160 millioner dollar, mine damer og herrer.
Picassos Femmes d'Alger selges her ved Christie's.
Hundre og seksti millioner.
Det er ditt, solgt.
Innen vår kultur, enhver kunstform,
hvilken er den som mangler mest?
-Hvilken som er verst? -Ja.
Ja.
Ja. Selvsagt.
-Det er et tøft felt. -Ja, det er tøft.
Hvilket kan man sjikanere mest?
Jeg vil si billedkunst, eller det som kalles billedkunst.
Og en av de få tingene… Jeg er ikke alene om å mene det.
Jeg tror det er bred enighet om dette.
Det er litt av et spetakkel.
Ja.
-Er du enig? -Ja.
Men jeg tenker på prisene og det ekstraordinære… Ja, spetakkelet.
Det er det vi hører om. Prisene.
Hvis du drar på en auksjon, kommer Picasso-en, stillhet.
Når hammeren går ned på prisen, applaus.
Vi lever i en verden der de applauderer prisen, men ikke Picasso.
Det er ikke mer å si.
Ok?
De applauderer prisen. De burde klappe når Picasso kommer ut.
-Ja. -Er han ikke flink til å male?
Ikke: "Er du ikke flink til å kjøpe?"
Zap!
Jeg gikk ofte på jazzklubber da jeg var yngre. Det var mange gode musikere.
Jeg så sikkert alle store jazzmusikere live.
-Flere ganger. -Hvem var favoritten?
-Mingus, vil jeg si. -Charlie Mingus?
Jeg kjente ham godt.
Hva er våpenet til?
Noen ranet meg. De brøt seg inn og tok alt da jeg flyttet inn.
Hvem ranet deg?
Venner eller fiender? Jeg aner ikke.
Det må ha vært en venn, for de gikk rett til smykkeskrinet mitt..
Måtte vært en som kjente meg. Ikke en venn, men noen nære.
Han skjøt seg i foten,
fordi kona hans, som var kjæresten da, slo opp med ham.
Så han skjøt seg i foten.
så gikk han blødende opp til leiligheten hennes
for å vise hva hun hadde gjort mot ham. Han skjøt seg i foten med vilje.
Jeg var venn med Charles fordi kona hans eide bladet…
De kalte dem undergrunnsaviser.
Eide det første bladet.
En tabloidavis jeg jobbet for da jeg var 19.
Hun eide den. Sånn kjente jeg ham.
To, tre, fire.
Han var veldig ustabil. Veldig ustabil.
Han ble en gang sint på meg, og midt i et sett på Vanguard
så han meg, hoppet av scenen, løp opp trappen…
Og han var tjukk. Han var ikke en atletisk fyr.
Og jeg syntes han var gammel. Han var sikkert i slutten av førtiårene.
Men jeg var ung. Jeg var 19. Men ikke en god løper.
Og han løp etter meg og skrek etter meg nedover hele Seventh Avenue,
til vi var nesten ved Canal Street, og jeg ikke klarte å løpe lenger og falt sammen.
Og han… Han skulle ha spilt.
Resten av bandet er på scenen på Vanguard, som nå er 20 kvartaler borte.
Og jeg falt sånn, og han falt ned,
og så satte han seg og så på meg. "Vil du gå og spise?"
Så jeg påpekte:
"Du er midt i et sett, og folk dro for å se deg."
Han var en så berømt spiser at å gå gjennom Chinatown med Charles
var å se kokker komme opp fra kjellere for å applaudere ham.
Dette gjorde at moren min likte ham.
Han kom hjem til foreldrene mine til thanksgiving.
Min mor elsket ham. Han var så god til å spise.
Hun sa: "Charles er så god til å spise. Ikke bare spiste han mange porsjoner,
etterpå kom han på kjøkkenet og spiste resten av kalkunen."
De fleste ser ham som et musikalsk geni. Moren min så på ham som god til å spise.
Jeg spiste frokost med Duke Ellington.
-Med Charles og… -Hvor var dette?
Reuben's, som hadde åpent hele natten.
Den lå på 58th og Fifth Avenue.
Og Duke Ellington er den eneste jeg så Charles Mingus bøye seg for.
Charles spilte i Duke Ellingtons band, og fikk sparken.
Og Charles var en veldig arrogant person.
Han ville ikke at folk skulle snakke med ham. Han foraktet de fleste.
Og den eneste jeg så ham bøye seg for, var Duke Ellington.
Han var så underdanig mot Ellington at han knapt ville se på ham.
Og Duke Ellington skrek til ham, "Charles!"
"Beklager, Duke." Han var som en helt annen person.
"Hva skjedde med Charles?"
Alle har noen som det i livet,
uansett hvor arrogante de er eller hvor store de er.
Etter min mening var Charles en stor musiker,
men etter Charles mening var Duke Ellington viktigere.
Hvis du beundrer noens arbeid, absorberer du en viss mengde.
Det kommer til det punktet hvor den moderne, nåtidskomponisten
og han som skal være en moderne jazzkomponist,
de kommer fra samme drivhus.
Nettopp.
Det er vanskelig å sette en grense.
-Du var en av pionerene der. -Men jeg kom ikke fra et drivhus.
Nei, men du var en av de første som skrev såkalt symfonisk jazz.
Jeg hadde et drivhus på Capitol Theatre.
Nemlig. Nettopp.
Hør på symfonien før filmen.
Det er forskjellen på oss to.
At du skrev symfonisk jazz, og jeg skrev jazzsymfonier.
-Glad i deg. -Noe sånt.
Så du Calder-mansjettknappene mine?
Jeg lånte dem av Sandy Rower, om er barnebarnet til Alexander Calder,
som lagde disse med hendene.
Designet ikke en hel kolleksjon som kunstnere gjør nå. Han lagde dem.
Han må ha laget dem til seg selv, Calder.
Han laget dem ikke for Fran. Han laget mange smykker.
Det var en visning på Met av Calder-smykker,
og det var fantastisk.
Det er en fantastisk biografi om Calder.
Søsteren hans, da han var syv år gammel,
ga ham en tang til jul, og han skriver om det.
"Dette er mitt livs beste jul. Jeg fikk en tang! "
Og han brukte den til å lage disse.
Og jeg tror disse kan ha blitt laget med samme tang.
De er fantastiske.
Tekst: Evy Hvidsten