‫- סדרה תיעודית מקורית של NETFLIX -‬
‫אני יודעת שאסור להגיד את זה יותר,‬ ‫כל דבר יכול להיות אומנות. כולם אומנים.‬
‫אנשים הולכים לבית המשפט, כן?‬
‫"לא אוכל להכין עוגה לזוג הומואים,‬ ‫עוגת חתונה,‬
‫כי העוגה היא האומנות שלי."‬
‫מלבד ההיבט הפוליטי של זה,‬
‫שיש לגנותו, יש היבט…‬
‫יש לי חדשות בשבילך, מר אופה.‬ ‫אם אתה יכול לאכול את זה, זו לא אומנות.‬
‫בסדר? אם אתה יכול לומר,‬ ‫"אני אקח את זה וכוס קפה", זו לא אומנות.‬
‫זה נשנוש.‬
‫כן?‬ ‫-היי,‬
‫אפשר לדבר על כתיבה עדכנית שלך?‬
‫כתיבה עדכנית?‬ ‫תן לי את המספר שלך. אני אתקשר אליך.‬
‫איך אפשר ללמוד חוש הומור?‬
‫איך ניתן להשיג חוש הומור?‬ ‫באותו אופן שבו אפשר להשיג גובה.‬
‫כן.‬
‫מה אמרת על מישהו שמעלה לאינסטגרם‬ ‫תמונות מהצילומים שלו?‬
‫אני בחוץ ומישהו אומר,‬ ‫"ראיתי את זה באינסטגרם, אז חשבתי לבוא."‬
‫מי שם את זה באינסטגרם?‬
‫לא, אני יודע. לא להאמין.‬
‫אתה לא חושב שזה רעיון רע?‬
‫אני זוכרת את הפעם הראשונה‬ ‫שהבחנתי בחוסר כישרון בעצמי.‬
‫ניגנתי בצ'לו כילדה,‬
‫והייתה לנו תזמורת בבית הספר.‬ ‫בכל בית ספר הייתה תזמורת.‬
‫בי"ס ציבורי קטן…‬ ‫בכל בי"ס ציבורי הייתה תזמורת.‬
‫והם השאילו לך את הצ'לו.‬
‫בגיל מסוים, אני לא זוכרת באיזה גיל,‬
‫בית הספר לקח בחזרה את הצ'לו,‬
‫ואם רצית להמשיך לנגן,‬ ‫היית צריך לקנות צ'לו.‬
‫אז אני זוכרת היטב שאמרתי להורים שלי,‬
‫"אנחנו צריכים להחזיר את הצ'לו,‬ ‫ואז לקנות צ'לו."‬
‫ואני זוכרת שגרנו בבית קטן בן מספר קומות.‬
‫היו, אני לא יודעת, ארבע מדרגות ואז המטבח.‬
‫והייתי יושבת על המדרגות‬ ‫ומקשיבה להוריי מדברים.‬
‫ושמעתי את ההורים שלי‬ ‫מנסים למצוא דרך לשלם על צ'לו.‬
‫אז נכנסתי למטבח,‬
‫שבו לא הייתי אמורה לדעת שהשיחה הזו מתנהלת,‬
‫ואמרתי, "יודעים מה, אל תקנו לי צ'לו.‬
‫אני לא מנגנת טוב. באמת שלא.‬
‫זה לא שווה את זה.‬ ‫לא שווה להוציא עליי את הכסף על זה."‬
‫ואימא שלי אמרה, "טוב, את יודעת,‬ ‫זה כי את לא מתאמנת מספיק.‬
‫לו היית מתאמנת יותר, היית מנגנת טוב."‬
‫ואמרתי, "לא, אם הייתי מתאמנת יותר,‬ ‫הייתי מנגנת יותר טוב,‬
‫אבל לעולם לא אנגן טוב."‬
‫אך נהניתי מזה. זה הדבר היחיד שאני זוכרת‬ ‫שהייתי גרועה בו ונהניתי ממנו.‬
‫כשכל התזמורת מנגנת,‬ ‫לא שומעים כמה אני גרועה.‬
‫זאת חוויה די יפהפייה.‬ ‫חוץ מזה, ליאונרד ברנשטיין היה אליל ילדותי.‬
‫כשהייתי ילדה‬ ‫הייתה לליאונרד ברנשטיין תוכנית טלוויזיה‬
‫בשם "קונצרטים לצעירים",‬
‫והיא שודרה בימי ראשון,‬
‫ובכל יום ראשון הייתי מחכה‬ ‫לראות את ליאונרד ברנשטיין.‬
‫הערצתי אותו.‬
‫ילדים אמיתיים הלכו לקונצרטים.‬ ‫אני לא, אבל ראיתי אותם נכנסים.‬
‫עברו בטח כשנתיים עד שהבנתי שהם אמיתיים.‬
‫כאילו, "אלה ילדים אמיתיים?"‬ ‫כנראה חשבתי שהם שחקנים.‬
‫בסדר. עכשיו, מה משמעות המוזיקה הזו, לדעתך?‬
‫מוזיקה היא תווים.‬
‫תווים וצלילים יפים שמורכבים יחד בצורה כזו‬
‫שאנחנו נהנים להקשיב להם. זה כל העניין.‬
‫הוא היה מסביר דברים בטלוויזיה,‬
‫והוא גם נראה‬ ‫בדיוק כמו מנצח תזמורת בדמיון של ילד.‬
‫זה גם עזר מאוד.‬
‫"זה הדבר שאפשר לעשות על הכלי הזה,‬
‫וזה לא מי שאת, פראן.‬
‫את לא יכולה לעשות את זה."‬ ‫ידעתי זה לא ישנה כמה אתאמן.‬
‫בסדר. אז שם זה נגמר.‬
‫אז ידעתי מה זה כישרון,‬
‫כי הייתי מודעת מאוד לחוסר שלו בעצמי,‬ ‫טוב, בזה.‬
‫כשהייתי קטנה,‬ ‫בשלב מסוים רציתי להיות אומנית וחשבתי,‬
‫"למה החלטת שלא להיות?"‬
‫ואז חשבתי, "החלטת לא להיות אומנית.‬ ‫נעים מדי, פראן."‬
‫נעים לי לצייר.‬
‫אז, כאילו,‬
‫השיפוטיות הקשה שלי כלפיי אחרים,‬ ‫אני גרועה בהרבה עם עצמי.‬
‫זה כמו כשאנשים אומרים‬ ‫"למה ליהודים אסור לאכול בייקון?"‬
‫ואני תמיד אומרת, "טעים מדי.‬
‫זה טעים מדי."‬
‫בשלב מסוים, מישהו אמר, "זה ממש טעים. לא."‬
‫אז, בשלב מסוים, בטח חשבתי, באופן לא מודע,‬
‫"איור, ציור, זה מהנה מדי. לא."‬
‫- אלק בולדווין -‬
‫מאיפה חוש ההומור שלך, לדעתך?‬ ‫יותר מלידה או מהסביבה?‬
‫הייתי אומרת שמלידה, כי הסביבה‬ ‫לא כל כך טיפחה את זה, אני מבטיחה לך.‬
‫כלומר, למעשה, הוענשתי על זה.‬
‫בילדותי… הייתי ילדה.‬ ‫אולי לא חלקת את החוויה הזאת.‬
‫ואימא שלי אמרה לי,‬ ‫כשהייתי בת 12 או משהו כזה,‬
‫"אל תהיי מצחיקה בסביבת בנים.‬ ‫בנים לא אוהבים בנות מצחיקות."‬
‫למרבה הצער, היא טעתה.‬
‫אבל הדבר היחיד שאי פעם זכיתי בו,‬ ‫בכיתה ט'‬
‫זכיתי בפרס "שנינות השכבה",‬ ‫ופחדתי לקחת אותו הביתה.‬
‫באיזה בית ספר למדת,‬ ‫שנתנו בו פרס על שנינות?‬
‫חטיבת הביניים מוריסטאון, וזו הייתה‬ ‫הפעם האחרונה שהשלמתי לימודים איפשהו.‬
‫היה פרס "האדם הכי שנון"?‬ ‫-כן. שנינות השכבה.‬
‫זו לא הייתה תחרות קשה, אתה יודע.‬
‫לא התחריתי עם אוסקר ויילד.‬
‫אני זוכרת כשהייתי צעירה, ממש צעירה,‬ ‫בת 12, 13 או משהו כזה,‬
‫הייתי בבית הוריי, שבו גרתי.‬
‫אני זוכרת ששכבתי על הדשא,‬ ‫הסתכלתי לשמיים וחשבתי,‬
‫"איך אני אצא מפה?"‬
‫איני רוצה שתחשוב שילדותי הייתה דיקנסאית.‬ ‫היא לא הייתה.‬
‫אבל היא לא התאימה לי.‬
‫זה לא שזה היה מקום רע.‬
‫זה פשוט היה כזה,‬ ‫"לא, זה לא המקום הנכון בשבילי."‬
‫למה כל כך הרבה צעירים‬ ‫עדיין מגיעים לניו יורק, לדעתך? מה יש כאן?‬
‫ניו יורק. זה מה שיש כאן.‬
‫מה אין כאן?‬
‫ככה מסתכלים על זה.‬ ‫לא משנה מאיפה הם, זה לא כאן.‬
‫אז הם באים.‬
‫אחת מהסיבות‬
‫שאנשים בגילנו הגיעו לניו יורק,‬ ‫אם היית גאה, הייתה שהיית גאה.‬
‫כעת אפשר להיות גאה בכל מקום.‬
‫בסדר?‬
‫אבל אנחנו באנו לכאן‬ ‫כי לא יכולת לגור במקומות ההם.‬
‫כך שזה יצר, אתה יודע,‬
‫מין צפיפות של הומוסקסואלים זועמים,‬ ‫שזה תמיד טוב לעיר.‬
‫אין דבר טוב יותר לעיר מאשר אוכלוסייה צפופה‬ ‫של הומוסקסואלים זועמים.‬
‫ואז, בשלב מסוים, הומוסקסואלים שמחים מאוד,‬
‫כשמגלים שממש כיף פה!‬
‫הרבה אנשים שאני מכירה‬ ‫שהגיעו לניו יורק ממקומות שאינם ניו יורק…‬
‫הרבה אנשים זכו להצלחה רבה.‬
‫יותר מאנשים שנולדו בניו יורק.‬
‫ואני חושבת שזה בגלל שאנשים שנולדו בה‬ ‫הבינו כמה זה היה קשה.‬
‫אבל אם לא ידעת כמה זה קשה, פשוט באת.‬
‫אתה יודע, כלומר, אני כתבתי שירה בצעירותי.‬
‫ואני נכנסתי למשרדי "גרוב פרס",‬
‫שהייתה הוצאה לאור בוהמיינית מכובדת מאוד,‬
‫עם ספר שירה שכתבתי.‬
‫נכנסתי, יחפה, ברצוני לציין.‬
‫הסתובבתי בניו יורק יחפה.‬
‫מה שמדהים בעיניי זה שאני בחיים,‬ ‫אחרי שהלכתי יחפה בניו יורק.‬
‫אז נכנסתי ושמתי את כתב היד‬ ‫על השולחן של פקידת הקבלה.‬
‫ואמרתי, "אני משוררת."‬
‫כלומר, "אני משוררת", באמת?‬
‫"שלום, ג'ון דאן." "אני משוררת."‬
‫"ואני רוצה להגיש את כתב היד הזה."‬ ‫"בסדר", היא אמרה.‬
‫והשארתי אותו שם, ואז חיכיתי כל יום‬
‫שיגיע מכתב בו כתוב,‬
‫"אנחנו שמחים מאוד‬ ‫שגילינו אותך כמשוררת נהדרת."‬
‫לבסוף, המכתב הגיע,‬ ‫ובו נכתב, "תודה בכל מקרה."‬
‫אבל אחרי שהספר הראשון שלי יצא,‬ ‫אחד הדברים הראשונים שחשבתי היה‬
‫"תודה לאל שלא פרסמו את הספר ההוא."‬
‫כי, כמובן, הייתי משוררת איומה,‬ ‫ואז היו מדפיסים אותו מחדש.‬
‫אז היה לי הרבה מזל שדחו אותי.‬
‫האגדה מספרת שנזרקת מהתיכון‬ ‫ונסעת לניו יורק.‬
‫איך שרדת? מה עשית כשהגעת לניו יורק?‬
‫זה מעולם לא הפחיד אותי.‬
‫לפחות אני לא חשבתי‬ ‫שאני לא יכולה לעשות דברים…‬
‫- פראן ליבוביץ‬ ‫סופרת / הומוריסטאית -‬
‫די מדהים,‬ ‫בהתחשב בכך שהייתי כזו כישלון בביה"ס,‬
‫וזה היה המקצוע היחיד שלי לפני כן.‬
‫אי אפשר להיות כישלון אקדמי רציני יותר‬ ‫מאשר להיזרק מהתיכון בכיתה י"ב.‬
‫זה לא שהיו מאחוריי‬ ‫חיים שלמים של הצלחה שתמכו בי.‬
‫אבל פשוט לא חשבתי על זה.‬
‫פשוט נסעתי לניו יורק כדי לכתוב, וזהו זה.‬
‫אהבתי לכתוב כשהייתי ילדה.‬
‫אהבתי לכתוב עד הפעם הראשונה‬ ‫שקיבלתי משימה לכתוב תמורת כסף.‬
‫ואז שנאתי לכתוב.‬
‫הכרתי,‬
‫אפשר לומר, בחיי,‬ ‫רק סופרת ממש טובה אחת שאוהבת לכתוב.‬
‫רק אחת שאוהבת לכתוב.‬ ‫רוב האנשים שאוהבים לכתוב איומים בכתיבה.‬
‫כמובן שהם אוהבים לכתוב.‬ ‫אני אוהבת לשיר. אני זמרת איומה.‬
‫זה לא מפתיע, אם אתה אוהב לעשות משהו,‬ ‫שאתה ממש גרוע בו.‬
‫העניין הוא כזה:‬
‫אפשר לעשות הרבה דברים שאינם טובים,‬
‫ואין דבר רע בלעשות דברים‬ ‫בצורה כושלת, גרועה או איומה,‬
‫אבל שמרו את זה לעצמכם.‬
‫אל תחלקו את זה.‬
‫אני חושבת שיש לאנשים מחויבות‬ ‫להראות לעולם דברים…‬
‫לא דברים נהדרים, הרוב לא מסוגלים לזה,‬ ‫אבל טובים מרוב הדברים שאנשים מראים לעולם.‬
‫בימינו, אנשים מראים הכול. כל דבר ודבר.‬
‫אין בזה שום בעיה, מבחינה מוסרית,‬
‫אבל אני תוהה, כאילו, איך האנשים האלה…‬
‫אלה שתמיד עשו את זה, צעירים,‬
‫שתמיד חיו בעולם הזה,‬
‫מעניין איך הם ישפטו משהו.‬
‫אתה יודע?‬ ‫ומאחר שהבחנה היא המקצוע שלי, בעיקרון,‬
‫ושיפוט זה המקצוע שלי,‬
‫אני לא חושבת שיש אנשים כמוני בדור צעיר.‬
‫אסור להם להיות כמוני.‬
‫לא שחיי היו מצע של שושנים,‬ ‫לא שאנשים אוהבים את התנהלותי,‬
‫אבל, אתה יודע, הם…‬
‫או שהם מאוד ביקורתיים בצורה מטורפת,‬
‫נגיד, "אני שונא את התסרוקת שלך.‬ ‫מגיע לך למות."‬
‫אתה יודע, או שהם מגזימים מאוד בשבחים.‬
‫"זה נהדר. את נהדרת. תמשיכי. את נהדרת."‬
‫אני פשוט הייתי אומרת, אתה יודע,‬
‫"התסרוקת שלך?‬ ‫אף אחד לא צריך להיהרג בשביל התסרוקת שלך.‬
‫אבל הכתיבה שלך? תפסיק. אל תמשיך.‬ ‫אתה לא נהדר."‬
‫פעם שאלתי אותך… כי לעיתים קרובות‬ ‫את מביעה עד כמה את אוהבת לכתוב.‬
‫שזה לא דבר שכותבים אומרים הרבה.‬
‫- טוני מוריסון -‬
‫שאלתי למה את אוהבת לכתוב. אמרת,‬ ‫"כי אחרת אני תקועה עם החיים."‬
‫טוב, אני חייבת לומר שאחרי שסיימתי‬ ‫את הספר הראשון שכתבתי, "העין הכי כחולה",‬
‫הייתה תקופה של מלנכוליה עמוקה מאוד, ואני…‬
‫עכשיו אני יודעת.‬ ‫אני יכולה לצפות לתחושה הזו בסיום רומן.‬
‫ובסופה של ההגהה האחרונה,‬
‫בהתעסקות הבלתי פוסקת בזה,‬
‫בלוודא שזו המילה הזו ולא המילה הזו.‬
‫אבל זה נכון.‬
‫"תקועה עם החיים" זה אולי קצת חזק, פראן,‬ ‫אבל זה בהחלט…‬
‫אני רק מצטטת אותך, במדויק.‬
‫הדבר העיקרי שנחוץ לכותבים, או לציירים,‬ ‫או כל סוג אחר של אומן, הוא כישרון.‬
‫והדבר הנפלא בכישרון הוא שזה הדבר היחיד,‬
‫הדבר היחיד שעולה בדעתי,‬
‫שחד משמעית מחולק באופן רנדומלי‬ ‫בקרב אוכלוסיית העולם.‬
‫זה לא קשור לכלום. אי אפשר לקנות כזה.‬
‫אי אפשר ללמוד את זה.‬ ‫אתה יודע, אי אפשר לרשת את זה.‬
‫אי אפשר. זה לא גנטי. בסדר?‬
‫זה מפוזר כמו חול מסביב לעולם,‬ ‫וזה יכול לצוץ בכל מקום.‬
‫עכשיו, יש הרבה מקומות שבהם אולי יש כישרון,‬
‫אבל אין שום יכולת לבטא את זה.‬
‫בסדר? יש הרבה מקומות כאלה, אבל…‬
‫וזו כנראה הסיבה שבגללה אנשים תמיד,‬
‫בעיקר במדינה הזאת,‬
‫מחפשים אחר הסברים להצלחה של ספר או…‬
‫כשאני אומרת "הצלחה",‬ ‫אין בכוונתי להצלחה מסחרית. מלבד כישרון.‬
‫כי זה מעצבן אנשים.‬
‫כמה עשירה הייתה אדית וורטון כשהתחילה?‬
‫מאוד. אדית וורטון הייתה עשירה ביותר.‬
‫היא הייתה ממש עשירה. בסדר?‬
‫הדבר העיקרי שהופך את אדית וורטון‬ ‫לסופרת נהדרת הוא כישרון.‬
‫אבל בשל פריווילגיות עושרה ומעמדה‬ ‫יש לנו את הספר הזה…‬
‫- עידן התמימות‬ ‫מאת אדית וורטון -‬
‫והוא מרתק.‬
‫אבל נדיר מאוד שמישהו במעמדה יכתוב.‬
‫אז רוב האנשים שכתבו על המעמד הזה היו בחוץ.‬
‫זה היה… באמת. ואישה במיוחד.‬
‫היו הרבה נשים עשירות אחרות‬
‫בתקופתה של אדית וורטון,‬ ‫והן לא כתבו את הספרים האלה.‬
‫מכיוון שתמיד יהיו נשים עשירות,‬ ‫זה טוב אם מקבלים אחת כזאת.‬
‫יש כאן מכתב שאני אקרא,‬ ‫מה"ניו יורק טיימס" ב-31 ביולי,‬
‫במאמר שקראתי באיזה לילה,‬
‫"מנהל במחלקת החינוך בעיר‬ ‫מגנה בחינת כישורי קריאה‬
‫בה השתמשו בקטע‬ ‫מתוך 'עידן התמימות' של אדית וורטון."‬
‫והקטע המדובר מתחיל, ציטוט,‬
‫"באופן כללי הייתה הסכמה בניו יורק‬ ‫שהרוזנת אולנסקה 'איבדה את מראה הטוב'."‬
‫התלונה היא, ציטוט,‬ ‫"כל בחורה שנבחנת", סוף ציטוט,‬
‫תחווה את האזכור של לאבד את המראה הטוב שלך‬ ‫בתור, ציטוט, "אגרוף נפשי".‬
‫סוף ציטוט.‬
‫שלא לדבר על הרוזנות, שאולי…‬ ‫אתה יודע, זה כזה…‬
‫תמיד דאגתי לא להעליב שום רוזנות.‬
‫זה מטורף!‬
‫בסדר? כלומר אבל אני נרגשת מאוד.‬
‫זו הדרך היחידה לגרום להם‬ ‫לקרוא את אדית וורטון, דרך אגב, אז…‬
‫- סטיבי וונדר, מרווין גיי -‬
‫אומן, אם הוא באמת אומן,‬ ‫מתעניין רק בדבר אחד,‬
‫וזה לעורר את מוחם של אנשים.‬
‫כדי לגרום לבני ובנות האדם להבין‬
‫שיש משהו מעבר‬ ‫למה שאנחנו רואים על פני השטח…‬
‫- "Remember Marvin Gaye"‬ ‫בבימוי ר. אוליבייה -‬
‫אז זה תמיד בא לידי ביטוי‬ ‫במוזיקה של אומן אמיתי‬
‫או ביצירות שלו, בציורים שלו.‬
‫אנחנו מתחילים מהתחלה. תתחילו מהתחלה.‬
‫מההתחלה.‬
‫זה הוואמפ.‬
‫בטח נעשה ארבעה כאלה.‬
‫אני אוהב את זה.‬
‫אני מבינה כיצד נוצרים דברים רבים.‬
‫לא שאני מסוגלת לעשות זאת,‬ ‫אבל אני יודעת איך מציירים ציור או איור.‬
‫אבל אני לא יודעת איך כותבים שיר.‬
‫חבר'ה, תנגנו את זה פעם אחת בשבילי.‬
‫אני יודעת איך כותבים מילים,‬ ‫אבל לא איך כותבים קטע מוזיקלי.‬
‫ואני מבינה שלפעמים ראיתי סרטים‬
‫על הופעות ענקיות‬ ‫של מוזיקאים פופולריים מאוד.‬
‫ועכשיו יש את כל המצלמות שמגיעות לשם,‬
‫ואפשר לראות את הפנים של האנשים.‬
‫ותמיד כשאני רואה את זה,‬ ‫אני מתעניינת מאוד בקהל.‬
‫ואני רואה את זה ואני…‬
‫אפשר לראות עד כמה אנשים שמחים‬ ‫ומוקירים תודה על המוזיקה הזאת.‬
‫במיוחד מוזיקה פופולרית מנעוריהם.‬
‫זה לא משנה אם המוזיקה הפופולרית בנעוריהם‬
‫הייתה פרנק סינטרה או בילי ג'ואל‬ ‫או דייוויד בואי או, אתה יודע, קיו-טיפ.‬
‫זה, "אתה לא זוכר,‬ ‫כשיצאנו לדייט הראשון שלנו?‬
‫זו המוזיקה שהתנגנה. זוכר?"‬
‫זה חשוב מאוד לאנשים.‬
‫והם אוהבים את האדם שנתן להם את זה.‬
‫וכל העניין הוא תעלומה עבורם.‬
‫אף אחד לא נאהב כמו מוזיקאים.‬
‫אתה יודע, שום אומן…‬ ‫מוזיקאים נאהבים על ידי אנשים.‬
‫אתה יודע, ממש נאהבים,‬
‫כי הם נותנים להם את היכולת לבטא‬ ‫את הרגשות שלהם ואת הזיכרונות שלהם.‬
‫אין שום אומנות אחרת שעושה את זה.‬
‫אני באמת חושבת שמוזיקאים…‬
‫מוזיקאים וטבחים, כנראה,‬
‫אחראים להכי הרבה הנאה בחיי אדם.‬
‫אתה יודע. אז, מוזיקת מוטאון,‬ ‫שהייתה פופולרית מאוד בנעוריי,‬
‫תמיד כשאני שומעת אותה,‬ ‫אני מייד נעשית מאושרת יותר.‬
‫אין ספק שהיא משמחת אותי.‬
‫עכשיו, זה נכון לגבי כמעט כלום.‬
‫בסדר. עכשיו, האם לדעתי‬ ‫מוטאון היא המוזיקה הכי טובה שנעשתה אי פעם?‬
‫לא.‬
‫אבל לו שאלת, "כשאת שומעת אותה,‬ ‫את מרגישה מאושרת יותר?" כן.‬
‫זה דבר חשוב מאוד בשביל בני אדם.‬
‫כלומר, מוזיקה משמחת אנשים,‬ ‫והיא לא מזיקה להם.‬
‫רוב הדברים שמשפרים את הרגשתך הם מזיקים,‬ ‫אז זה מאוד יוצא דופן.‬
‫זה כמו סם שלא הורג אותך.‬
‫יש הרבה יתרונות‬ ‫ללהיות פיזית בקשר עם אומנים אחרים.‬
‫לבלות ביחד.‬
‫לבלות ביחד זה חשוב.‬
‫היה את "מקס'ס" ו…‬
‫ועוד מיליון מקומות.‬ ‫ומיליון מקומות לפני כן.‬
‫הייתה את ניו יורק. הייתה את פריז.‬ ‫זמנים שונים, ערים שונות.‬
‫אבל זה חשוב מאוד.‬
‫ואני זוכרת כשמייקל בלומברג‬ ‫החל לראשונה את חוק העישון,‬
‫ועדיין הייתי מדברת איתו,‬
‫אמרתי, "כשאומנים יושבים בברים ובמסעדות,‬
‫ומדברים ושותים ומעשנים,‬ ‫אתה יודע איך זה נקרא?"‬
‫הוא אמר, "איך?"‬ ‫אמרתי, "היסטוריית האומנות." בסדר?‬
‫תחשוב על זה. אם פיקאסו‬ ‫היה צריך לקום ולצאת החוצה כדי לעשן,‬
‫הוא היה עלול לפספס משהו.‬
‫היית אומרת שספורטאי נהדר…‬
‫- ספייק לי -‬
‫שווה ערך לאומן נהדר?‬
‫הייתי אומרת שספורטאי נהדר‬ ‫שווה ערך לרקדן נהדר.‬
‫אבל לא לסופר נהדר.‬
‫אני לא מסכים.‬
‫אני יודעת. אני בהלם.‬
‫אני מוכית תדהמה.‬
‫הייתי אומר, בשבילי…‬
‫היחידים שחולקים עליי בתדירות רבה כמוך‬ ‫הם קרובי משפחה.‬
‫אני לא… מייקל ג'ורדן שווה ערך לסינטרה,‬
‫למיכלאנג'לו…‬
‫קאונט בייסי, דיוק אלינגטון.‬
‫הוא ברמה הזו. ואי אפשר… בעיניי!‬
‫ייתכן שהוא ברמה הזאת בספורט שלו.‬ ‫אני לא אומרת שהוא לא. אני לא יודעת.‬
‫כולם אומרים שהוא שחקן הכדורסל הכי טוב.‬ ‫אני מאמינה.‬
‫אני לא אתווכח איתך על זה.‬
‫אבל זה לא… הוא פשוט נהדר ב…‬ ‫אבל מה שהאיש… כלומר…‬
‫לא משנה באיזה תחום אתה, כשמגיעים לרמה הזו,‬ ‫אתה בפנתאון.‬
‫כמובן, אני מסכימה, הם ברמה הגבוהה ביותר.‬
‫עם זאת, 40 שנה אחרי שהוא ימות,‬ ‫אף אחד לא יאזין לתקליט של מייקל ג'ורדן‬
‫כמו לתקליט של דיוק אלינגטון.‬
‫תמיד תוכל לקבל את דיוק אלינגטון, כי יש…‬
‫לא רק תקליט במובן של תקליט ויניל.‬
‫יש תיעוד של העבודה שלו.‬
‫העבודה זהה.‬ ‫מייקל ג'ורדן לא ממשיך לשחק כדורסל.‬
‫הוא לא משאיר תיעוד נצחי.‬
‫אתה צופה במשחקי כדורסל ישנים של ג'ורדן?‬
‫אפשר.‬
‫אני יודעת שאפשר.‬
‫בסדר. אני יודעת שאתה רשאי.‬ ‫אבל האם אתה עושה זאת?‬
‫אין סוף המשחק חלק מההתרגשות?‬
‫כן, אך…‬ ‫-זה כבר ידוע.‬
‫אבל אחרי…‬
‫האם פיקאסו עדיין מצייר? הוא עדיין מצייר?‬
‫לא, אבל התמונות שיש לנו‬ ‫הן אותן תמונות שהוא צייר.‬
‫מה זאת אומרת?‬ ‫-אין שום אלמנט של מתח.‬
‫אתה לא אומר, "איך זה ייגמר?"‬ ‫זו לא הסיבה שמסתכלים על יצירה של פיקאסו.‬
‫נכון שחלק מהסיבה לצפות בכדורסל‬ ‫היא כדי לראות מי מנצח?‬
‫אם אתה כבר יודע מי מנצח,‬ ‫מייקל ג'ורדן כבר ניצח, תצפה בזה שוב?‬
‫כן. אתה יותר תוהה,‬ ‫"איך לעזאזל הוא עשה את זה?"‬
‫בסדר. אני מניחה שזאת דרך אחת להסתכל על זה.‬
‫אנחנו עוברים ל"נשות אלג'יר".‬
‫"נשות אלג'יר" של פיקאסו. ציור נפלא.‬
‫באיזה מחיר נפתח? 100 מיליון דולר לפתיחה.‬ ‫100 מיליון.‬
‫מאה וחמישה מיליון.‬
‫פיקאסו הדגול, "עירום, עלים ירוקים ופסל"‬ ‫מ-1932. 58 מיליון דולר לשם התחלה.‬
‫למה לא? 129 מיליון.‬ ‫מי נותן לי 130? אולי מספר 47.‬
‫במחיר של 92 מיליון… 93 מיליון.‬
‫רגע. 147, רואים. 147.‬
‫תשעים ושלושה מיליון. כאן מולך.‬
‫אל תחכה. 147, אני אמכור נגדך.‬
‫תשעים וחמישה מיליון דולר.‬ ‫הזדמנות אחרונה ב-95. 95 מיליון.‬
‫הצעות נועזות. תודה רבה.‬ ‫ב-160 מיליון דולר, גבירותיי ורבותיי.‬
‫ראו הוזהרתם. "נשות אלג'יר" של פיקאסו‬ ‫עומד למכירה כאן ב"כריסטיס".‬
‫מאה ושישים מיליון דולר.‬
‫שלך. נמכר.‬
‫במונחים של התרבות העכשווית שלנו,‬ ‫מכל סוגי האומנות,‬
‫איזו לדעתך היא, לא יודע, הכי רעבה כרגע?‬
‫כלומר, איזו הכי גרועה?‬ ‫-כן.‬
‫כן.‬
‫-כן.‬
‫יש הרבה תחרות.‬ ‫-כן, לא, זה קשה.‬
‫באיזו יש הכי הרבה הזדמנות להתחכמות?‬
‫הייתי אומרת שהאומנות החזותית,‬ ‫או מה שנקרא "אומנות חזותית".‬
‫ובוודאי, אחד הדברים היחידים…‬ ‫אני לא לבדי במחשבה הזאת, אתה יודע.‬
‫אני חושבת שיש פה הסכמה נרחבת.‬
‫זו המולה רצינית.‬
‫כן.‬
‫את מסכימה? אני מסכים,‬ ‫-כן.‬
‫אבל אני כל הזמן חושב על המחיר והייחודיות…‬ ‫כן, ההמולה.‬
‫על זה אנחנו שומעים. המחירים.‬ ‫-המחירים.‬
‫כלומר, אם תלך למכירה פומבית,‬ ‫יוצא הפיקאסו, דממת מוות.‬
‫ברגע שמכים בפטיש על המחיר, מחיאות כפיים.‬
‫בסדר? אז אנחנו חיים בעולם שבו הריעו למחיר,‬ ‫אבל לא לפיקאסו.‬
‫בזאת תמו טיעוניי.‬
‫בסדר? אז, כלומר… ‬
‫הם הריעו למחיר.‬ ‫הם אמורים להריע כשהיצירה של פיקאסו יוצאת.‬
‫אני יודע.‬ ‫-הוא לא צייר טוב?‬
‫לא, "אתה לא טוב בקנייה?"‬
‫זאפ!‬
‫- צ'ארלס מינגוס -‬
‫כשהייתי צעירה יותר‬ ‫נהגתי ללכת הרבה למועדוני ג'אז‬
‫כשהיו הרבה נגני ג'אז טובים בחיים.‬ ‫-כן.‬
‫בטח ראיתי כל מוזיקאי ג'אז דגול‬ ‫שחי בתקופתי.‬
‫מספר פעמים.‬ ‫-מי היה האהוב עלייך?‬
‫מינגוס, הייתי אומרת.‬ ‫-צ'ארלי מינגוס?‬
‫הכרתי אותו טוב למדי.‬
‫בשביל מה הרובה?‬
‫מישהו שדד אותי. הם פרצו ולקחו הכול‬ ‫ביום שעברתי לגור כאן.‬
‫מי שדד אותך?‬
‫חברים או אויבים, אין לי מושג.‬
‫זה בטח היה חבר,‬ ‫כי הם הלכו ישר לקופסת התכשיטים שלי.‬
‫זה היה חייב להיות מישהו שהכיר אותי.‬ ‫מישהו… לא חבר, אבל מישהו קרוב.‬
‫- "MINGUS: CHARLIE MINGUS 1968"‬ ‫בבימוי ת. רייכמן -‬
‫הוא ירה לעצמו פעם ברגל כי אשתו,‬ ‫שבזמנו הייתה החברה שלו, נפרדה ממנו.‬
‫אז הוא ירה לעצמו ברגל‬
‫ואז הלך, מדמם, ועלה במדרגות לדירה שלה‬
‫כדי להראות מה היא עשתה לו.‬
‫הוא ירה לעצמו ברגל בכוונה.‬
‫הייתי חברה של צ'ארלס,‬ ‫כי אשתו הייתה בעלת המגזין…‬
‫עיתון. קראו להם עיתונים מחתרתיים.‬
‫היא הייתה הבעלים של המגזין הראשון,‬ ‫אפשר לומר,‬
‫זה היה עיתון מקופל לרבעים,‬ ‫שעבדתי בו כשהייתי בת איזה 19.‬
‫היא הייתה הבעלים. וכך הכרתי אותו.‬
‫שתיים, שלוש, ארבע.‬
‫כלומר, הוא היה מאוד הפכפך.‬ ‫כאילו, ממש הפכפך.‬
‫הוא כעס עליי פעם, ובאמצע סט ב"ונגארד",‬
‫כשהוא ראה אותי, הוא קפץ מהבמה,‬ ‫רץ במעלה המדרגות…‬
‫והוא היה שמן. הוא לא היה מין בחור אתלטי.‬
‫ואתה יודע, חשבתי שהוא זקן.‬ ‫הוא בטח היה בסוף שנות הארבעים לחייו.‬
‫אבל אני הייתי ילדה. הייתי בת איזה 19.‬ ‫אבל לא רצתי היטב.‬
‫והוא רדף אחריי, צועק עליי,‬ ‫במורד כל השדרה השביעית,‬
‫עד שכמעט הגענו לרחוב קאנאל,‬
‫ולבסוף לא יכולתי לרוץ יותר, ונפלתי לרחוב.‬
‫ואז הוא… דרך אגב, הוא אמור היה לנגן.‬
‫שאר הלהקה נמצאים על הבמה ב"ונגארד",‬ ‫שעכשיו נמצא איזה 20 רחובות במעלה העיר.‬
‫ונפלתי ככה, והוא נפל,‬
‫ואז הוא התיישב והסתכל עליי.‬ ‫והוא אמר, "רוצה ללכת לאכול?"‬
‫אז הזכרתי לו,‬
‫"טוב, אתה באמצע הופעה,‬ ‫ואנשים באו לראות אותך."‬
‫הוא היה אכלן מפורסם כל כך,‬ ‫שכשהלכת בצ'יינה-טאון עם צ'ארלס‬
‫שפים יצאו מהמרתפים והריעו לו.‬
‫זה גרם לאימא שלי לחבב אותו.‬
‫הוא בא לבית הוריי לחג ההודיה. כן.‬
‫אימא שלי אהבה אותו,‬ ‫הוא היה כזה אכלן טוב.‬
‫היא אמרה, "צ'ארלס הזה כזה אכלן טוב."‬
‫לא רק שהוא אכל כל כך הרבה מנות,‬
‫אחר כך הוא נכנס למטבח וסיים את ההודו.‬
‫רוב האנשים רואים בו גאון מוזיקלי.‬ ‫אימא שלי ראתה בו אכלן דגול.‬
‫אכלתי פעם ארוחת בוקר עם דיוק אלינגטון.‬ ‫-כן?‬
‫עם צ'ארלס ועם…‬ ‫-איפה זה היה?‬
‫"רובן'ס", שהייתה פעם‬ ‫מסעדה שפתוחה כל הלילה,‬
‫שהייתה בפינת רחוב 58 עם השדרה החמישית.‬
‫ודיוק אלינגטון הוא האדם היחיד‬ ‫שראיתי את צ'ארלס מינגוס מכבד.‬
‫צ'ארלס, כשהוא היה צעיר,‬ ‫ניגן בלהקה של דיוק אלינגטון ופוטר.‬
‫וצ'ארלס היה אדם מאוד יהיר.‬
‫הוא לא רצה שאנשים ידברו איתו.‬
‫היה לו הרבה בוז כלפיי רוב האנשים.‬
‫והאדם היחיד שראיתי אותו מכבד‬ ‫היה דיוק אלינגטון.‬
‫היה לו כל כך הרבה כבוד לדיוק אלינגטון‬ ‫שהוא בקושי הסתכל עליו.‬
‫ודיוק אלינגטון צעק עליו, "צ'ארלס!"‬
‫"סליחה, דיוק."‬ ‫הוא היה כמו אדם אחר לגמרי.‬
‫כאילו, "מה קרה לצ'ארלס?" אתה יודע?‬
‫מסתבר שלכולם יש מישהו כזה בחייהם,‬
‫לא משנה כמה הם יהירים או כמה הם דגולים.‬
‫- דיוק אלינגטון -‬
‫כלומר, צ'ארלס, לדעתי, היה אומן נהדר,‬
‫אבל לדעתו של צ'ארלס,‬ ‫דיוק אלינגטון היה חשוב יותר.‬
‫אם אתה מעריץ את העבודה של מישהו,‬ ‫אתה סופג כמות מסוימת ממנה.‬
‫זה מגיע לנקודה‬ ‫שבה המלחין המודרני העכשווי…‬
‫- דיוק אלינגטון, ליאונרד ברנשטיין -‬
‫והבחור שאמור להיות מלחין ג'אז מודרני,‬
‫כולם יוצאים מאותם הקונסרבטוריונים,‬
‫בדיוק.‬
‫וקשה מאוד למצוא את הנקודה להפרדה.‬
‫ובכן, בהחלט היית מהחלוצים בתחום הזה.‬
‫אבל לא הגעתי מקונסרבטוריון.‬
‫לא, אבל היית אחד הראשונים‬ ‫שכתבו ג'אז סימפוני.‬
‫היה לי קונסרבטוריון ב"קפיטול ת'יאטר".‬
‫נכון. בדיוק.‬
‫להקשיב לסימפוניה לפני הסרט.‬
‫אולי זה ההבדל בינינו.‬
‫שאתה כתבת ג'אז סימפוני,‬ ‫ואני כתבתי סימפוניות ג'אז.‬
‫אני אוהב אותך, אחי.‬ ‫-משהו כזה.‬
‫ראית את חפתי קלדר שלי?‬
‫סנדי רואר השאיל לי את אלו,‬ ‫הוא נכדו של אלכסנדר קלדר,‬
‫שהכין אותם במו ידיו.‬
‫הוא לא עיצב קולקציית חפתים‬ ‫כמו שאומנים עושים עכשיו. הוא הכין אותם.‬
‫הוא בטח הכין אותם לעצמו, קלדר, אתה יודע.‬
‫הוא לא הכין אותם בשביל פראן.‬ ‫הוא הכין הרבה תכשיטים.‬
‫הייתה תצוגה במוזיאון המטרופוליטן,‬ ‫רק של תכשיטים שלו.‬
‫זה היה נפלא.‬
‫יש ביוגרפיה נפלאה מאוד של קלדר.‬
‫אחותו, כשהוא היה בן איזה שבע, ‬
‫נתנה לו צבת לחג המולד, והוא כותב על זה.‬
‫"זהו חג המולד הנפלא בחיי. קיבלתי צבת!"‬
‫והוא השתמש בהם להכנת אלה.‬
‫ואני חושבת שאלה נוצרו עם אותה צבת.‬
‫לדעתי הם פשוט מופלאים.‬
‫תרגום כתוביות: זואי רוז‬