NETFLIX-DOKUMENTTISARJA
Tiedän, että tätä ei saisi sanoa, koska nykyään kaikki on taidetta.
Kakuntekijä ei tee kakkua homoparille, koska kakku on taidetta.
Moitittavan poliittisen puolen lisäksi asiassa on toinen puoli.
Tiedätkös, herra leipuri? Ei se ole taidetta, jos sen voi syödä.
Jos se tulee kahvin kylkiäisenä, se ei ole taidetta vaan hiukopala.
Sinä. -Kertoisitko kirjoitusprojekteistasi?
Anna puhelinnumerosi, niin soitan.
Miten huumorintajua voi oppia?
Huumorintajua voi hankkia samalla tavalla kuin pituutta.
Mitä sanoit Instagram-julkaisuista?
Joku sanoi tulleensa katsomaan Instagram-julkaisun takia.
Kuka sen sinne laittoi? -Se on uskomatonta.
Eikö se ole huono ajatus?
Muistan, kun huomasin itsessäni lahjakkuuden puutteen.
Soitin lapsena selloa, ja koulullamme oli orkesteri.
Julkisilla kouluilla oli aina orkesteri, ja koulusta sai sellon lainaan.
Jossain ikävaiheessa koulu otti sellon takaisin.
Jos halusi jatkaa soittamista, piti ostaa oma sello.
Muistan todella hyvin, miten kerroin vanhemmilleni,
että meidän pitää ostaa sello.
Asuimme pienessä talossa, jossa keittiö oli portaiden vieressä.
Istuin portaissa ja kuuntelin vanhempieni puhuvan sellon ostamisesta.
Menin keittiöön, vaikka minun ei pitänyt tietää keskustelusta.
Sanoin: "Älkää ostako selloa."
"En ole hyvä. Ei teidän kannata tuhlata minun takiani selloon."
Äitini sanoi, että en harjoittele tarpeeksi.
"Olisit hyvä, jos harjoittelisit."
Sanoin, että olisin parempi, mutta en koskaan hyvä.
Nautin sellon soittamisesta, vaikka olin huono siinä.
Orkesterin keskellä ei kuule, miten huono on. Se on kaunista.
Ja Leonard Bernstein oli idolini.
Hänellä oli televisio-ohjelma nimeltä Young People's Concerts.
Odotin sen alkamista joka sunnuntai. Jumaloin Leonard Bernsteinia.
Näissä konserteissa kävi oikeita lapsia. Minä en käynyt.
Minulta kesti kaksi vuotta tajuta, että he eivät olleet näyttelijöitä.
Mitä musiikki mielestänne on?
Musiikki on nuotteja. Kauniita ääniä, jotka on yhdistetty sillä tavalla,
että sen kuunteleminen on nautinnollista.
Hän selitti asioita ja tietenkin näytti lapsen käsitykseltä kapellimestarista.
Se auttoi kovasti.
Tiesin, mihin soittimella voi pystyä, mutta mihin minä en pystyisi.
Harjoittelun määrällä ei ollut väliä, joten se oli sitten siinä.
Tiesin, mitä lahjakkuus on, koska tiesin, että minulta puuttui sitä.
Pienenä halusin kuvataiteilijaksi. Mietin joskus, miksi hylkäsin ajatuksen.
Tajusin, että pidin sitä liian mukavana työnä.
Piirtäminen on minusta mukavaa.
Olen todella tuomitseva muita ihmisiä kohtaan.
Itseäni kohtaan olen tuomitsevampi.
Miksi juutalaiset eivät saa syödä pekonia? Luulen, että se on liian herkullista.
Jossain vaiheessa joku keksi, että se on liian herkullista syötäväksi.
Jossain vaiheessa minä siis alitajuisesti totesin,
että piirtäminen on liian mukavaa.
Onko huumorintajusi luonteen vai vaalimisen ansiota?
Luonteen, koska vaalimista en kokenut.
Huumorintajusta itse asiassa rangaistiin.
Olin tyttö, joten sinun kokemuksesi on ehkä erilainen.
Kun olin noin 12-vuotias, äitini sanoi:
"Älä ole hauska poikien lähellä. Pojat eivät pidä hauskoista tytöistä."
Hän oli väärässä.
Ainoa palkinto, minkä olen voittanut, oli luokan nokkeluuspalkinto.
Missä koulussa palkitaan nokkeluudesta? -Morristown Junior High Schoolissa.
Sen jälkeen en ole valmistunut mistään.
He siis palkitsivat luokan nokkelimman. -Kilpailu ei ollut kovaa.
Luokassani ei ollut Oscar Wildeja.
Olin 12- tai 13-vuotias ja asuin vielä vanhempieni kodissa.
Makasin nurmikolla ja mietin, miten pääsisin pois sieltä.
Lapsuuteni ei ollut mitenkään kurja, mutta se ei sopinut minulle.
Lapsuudenkotini ei ollut huono paikka, mutta se ei ollut oikea minulle.
Miksi luulet, että niin monet nuoret tulevat edelleen New Yorkiin?
New York. Se täällä on.
Pitää miettiä, mitä täällä ei ole.
Heidän kotipaikkansa ei ole New York, joten he tulevat tänne.
Meidän aikanamme homot tulivat New Yorkiin, koska olivat homoja.
Nykyään missä tahansa voi olla homo.
Me tulimme tänne, koska muissa paikoissa ei voinut elää.
Se loi eräänlaisen -
vihaisten homojen keskittymän, mikä tekee hyvää kaupungille.
Mikään ei ole kaupungille niin hyvä asia kuin lukuisat vihaiset homot.
Lopulta he muuttuvat onnellisiksi, koska täällä on hauskaa.
Monet tuntemistani ihmisistä, jotka ovat muuttaneet New Yorkiin,
ovat menestyneet paremmin kuin paljasjalkaiset newyorkilaiset.
Newyorkilaiset ymmärtävät, miten vaikeaa menestyminen täällä on.
Jos ei ollut täältä, sitä ei tiennyt.
Nuorena minä kirjoitin runoja ja marssin Grove Press -kustantamoon,
joka oli arvostettu ja boheemi kustantamo.
Vein sinne kirjoittamani runokirjan. Menin muuten paljasjaloin.
Kävelin New Yorkissa paljain jaloin. Hämmästyttävää, että olen vielä hengissä.
Marssin sisään ja laskin käsikirjoitukseni vastaanottovirkailijan pöydälle.
Sanoin olevani runoilija.
Ihan totta!
Oli minulla otsaa. Olin muka runoilija.
Sanoin, että haluan jättää käsikirjoitukseni sinne.
Jätin käsikirjoituksen sinne ja odotin joka päivä kirjettä,
joka kutsuisi suuren runoilijan kustantamon listoille.
Lopulta sain kirjeen, jossa kiitettiin vaivannäöstä.
Kun ensimmäinen kirjani julkaistiin, kiitin luojaani, että runoja ei julkaistu.
Olin surkea runoilija, ja kirjasta olisi otettu uusintapainos.
Onneksi minut siis hylättiin.
Tarinan mukaan sait potkut lukiosta ja tulit New Yorkiin.
Miten selvisit New Yorkissa? -En koskaan pelännyt.
Minä en uskonut, että en voisi tehdä asioita.
KIRJAILIJA/HUMORISTI
Se on uskomatonta, olinhan epäonnistunut edellisessä työssäni koululaisena.
Lukiosta pois potkiminen on suurin akateeminen epäonnistuminen.
En siis ratsastanut menestyksen aallonharjalla.
En vain ajatellut asiaa. Tulin New Yorkiin ja aioin kirjailijaksi.
Lapsena rakastin kirjoittamista.
Rakastin kirjoittamista, kunnes aloin saada siitä rahaa.
Sitten aloin vihata sitä.
Olen tuntenut -
yhden todella hyvän kirjailijan, joka rakastaa kirjoittamista.
Useimmat, jotka rakastavat kirjoittamista, ovat huonoja siinä.
Minä rakastan laulamista, mutta olen kamala laulaja.
Ei ole yllättävää, jos rakastaa jotain, missä on huono.
Jokainen voi tehdä asioita, jotka ei ole hyviä.
Siinä ei ole mitään vikaa, jos tekee asioita hirvittävän huonosti,
kunhan pitää ne asiat itsellään.
Ihmisillä on velvollisuus näyttää maailmalle asioita,
jotka eivät välttämättä ole loistavia, mutta parempia kuin useimmat muut.
Nykyään ihmiset näyttävät maailmalle kaiken.
Moraalisesti siinä ei ole mitään vikaa.
Mietin kuitenkin…
Nämä ihmiset tietenkin ovat nuoria, joille maailma on tällainen.
Mietin, miten he arvioivat mitään.
Minun työni on tehdä eroja asioiden välille ja arvostella asioita.
Nuorissa ei ole ketään kaltaistani.
Heidän ei anneta olla kaltaiseni. Ei minuakaan tietysti kaikki rakasta.
Nuoret kuitenkin ovat kriittisiä tavalla, joka menee äärimmäisyyksiin:
"Vihaan hiuksiasi, kuole pois."
Toisaalta he ylistävät toisia liikaa:
"Upeaa. Olet upea. Jatka samaan tapaan."
Minä sanoisin, että ketään ei pidä tappaa hiusten takia,
mutta älä jatka kirjoittamista, et ole hyvä.
Sanot usein pitäväsi kirjoittamisesta, mitä kirjailijat harvoin sanovat.
Kysyin joskus, miksi ja vastasit, että muuten joudut elämään.
Kun sain valmiiksi ensimmäisen romaanini Sinisimmät silmät,
tunsin jonkin aikaa hyvin syvää melankoliaa.
Nykyään osaan odottaa sitä tunnetta, kun saan romaanin valmiiksi.
Kun saan valmiiksi lopullisen version,
ja se jatkuva hiominen ja sanojen vaihtaminen loppuu.
Totta se on. Ehkä sanat on valittu turhan jyrkästi.
Minä vain lainasin sanojasi.
Kirjailijat, taidemaalarit ja taiteilijat tarvitsevat eniten lahjakkuutta.
Lahjakkuudessa on se hienoa, että se on ainoa tietämäni asia,
jota on jaettu täysin satunnaisesti maailman ihmisille.
Sillä ei ole mitään tekemistä minkään kanssa.
Sitä ei voi ostaa. Sitä ei voi oppia. Sitä ei voi periä.
Se ei ole geneettistä.
Sitä on ripoteltu maailmaan kuin hiekkaa, ja se voi nousta esille mistä tahansa.
On tietysti paikkoja, joissa lahjakkuus ei pääse esiin.
Sellaisia paikkoja on paljon.
Juuri siitä syystä, varsinkin tässä maassa,
ihmiset miettivät, miksi esimerkiksi kirja menestyy.
Syyksi etsitään jotain muuta kuin lahjakkuutta.
Lahjakkuus raivostuttaa ihmisiä.
Kuinka rikas Edith Wharton oli? -Erittäin rikas.
Hän oli suunnattoman rikas.
Edith Wharton oli loistava lahjakkuutensa ansiosta.
Silti on hänen varakkuutensa ansiota, että hänen kirjansa on olemassa.
Hänen sosiaalisessa luokassaan hyvin harvat kirjoittivat.
Hänen luokastaan kirjoittavat olivat ulkopuolisia.
Kirjoittaminen oli epätavallista naisille.
Hänen aikanaan riitti rikkaita naisia, mutta he eivät kirjoittaneet kirjoja.
Hyvä, että rikkaiden naisten joukossa on yksi Edith Wharton.
Luen The New York Timesissa 31. heinäkuuta julkaistun kirjeen.
Luin tämän taannoin.
"Opetuslautakunnan virkamies tuomitsi luetun ymmärtämisen kokeen,
jossa lainattiin Edith Whartonin Viattomuuden aikaa."
Kyseinen lainaus alkaa näin:
"Kreivitär Olenskan kauneuden tiedettiin yleisesti olevan mennyttä."
Tämän mukaan kuka tahansa kokeeseen osallistuva tyttö -
kokee kauneuden menettämisen "henkisenä iskuna".
Kreivittäristä puhumattakaan.
Olen aina yrittänyt olla loukkaamatta kreivittäriä.
Tämä on hullua! Olen myös erittäin hyvilläni.
Tämä on ainoa tapa saada lapset lukemaan Edith Whartonia.
Todellinen taiteilija on kiinnostunut vain yhdestä asiasta:
Ihmisten ajatusten herättämisestä.
Hän haluaa saada ihmiskunnan ymmärtämään,
että on olemassa jotain suurempaa kuin pinnalta voisi aavistaa.
Se on aina nähtävissä todellisen taiteilijan töissä.
Sitten palataan alkuun. Alkuun.
Tämä on vamppi.
Toistetaan se neljä kertaa.
Tykkään.
Ymmärrän, miten monia asioita tehdään.
Vaikka en itse osaa, tiedän, miten maalaus tehdään.
Laulujen kirjoittamista en ymmärrä.
Soittakaa kerran läpi.
Sanoitusten kirjoittamisen ymmärrän, mutta säveltämistä en.
Olen joskus nähnyt elokuvia -
suosittujen muusikkojen suurista konserteista.
Niihin viedään paljon kameroita ja ihmisten kasvot pystyy näkemään.
Näitä ohjelmia katsoessani olen kiinnostunut yleisöstä.
Ohjelmista näkee, miten onnellisia ihmiset ovat musiikista,
erityisesti yleisön nuoruuden musiikista.
Sillä ei ole väliä, onko nuoruuden musiikki -
Frank Sinatraa, Billy Joelia, David Bowieta tai Q-Tipia.
"Muistatko, kun kuuntelimme tätä ensimmäisillä treffeillämme?"
Sellainen musiikki on keskeistä ihmisille.
Yleisö rakastaa muusikkoa, ja silti kaikki on heille mysteeriä.
Ketään ei rakasteta sillä tavalla kuin muusikoita.
Ihmiset todella rakastavat muusikoita.
Muusikot antavat ihmisille keinon ilmaista tunteitaan ja muistojaan.
Muu taide ei pysty siihen. Uskon, että muusikot -
tai muusikot ja kokit aiheuttavat eniten mielihyvää ihmisille.
Motown oli suosittua silloin, kun minä olin nuori.
Aina kun kuulen sitä, tulen onnellisemmaksi.
Siitä ei ole epäilystäkään. Mikään muu ei aiheuta vastaavaa.
Onko Motown mielestäni maailman parasta musiikkia? Ei.
Jos kysytään, tulenko onnelliseksi siitä, niin tulen.
Se on todella tärkeää ihmisille.
Musiikki tekee ihmiset onnellisiksi eikä vahingoita ketään.
Useimmat hyvää oloa aiheuttavat asiat ovat haitallisia.
Musiikki on kuin huumetta, joka ei tapa.
Taiteilijoiden fyysisestä yhdessäolosta voi sanoa paljonkin.
Hengailu on tärkeää.
Oli Max's Kansas City -yökerho. -Ja miljoona muuta paikkaa.
Joskus keskus oli New York, joskus Pariisi. Eri paikat eri aikoina.
Kohtaaminen on tärkeää. Muistan, kun Michael Bloomberg asetti tupakkalain.
Siihen aikaan vielä puhuin hänelle.
Kysyin häneltä, miksi sitä sanotaan, kun taiteilijat istuvat ravintoloissa -
juttelemassa, juomassa ja tupakoimassa.
"Miksi?" hän kysyi. Vastasin, että taidehistoriaksi.
Jos Picasso olisi mennyt ulos tupakalle, häneltä olisi jäänyt jotain kuulematta.
Onko suuri urheilija samalla tasolla suuren taiteilijan kanssa?
Suuri urheilija on samalla tasolla suuren tanssijan kanssa. Ei kirjailijan.
Olen eri mieltä. -Tiedän. Olen järkyttynyt.
Olen ällikällä lyöty. -Minun mielestäni…
Vain sukulaiseni ovat kanssani yhtä paljon eri mieltä kuin sinä.
Minun mielestäni Michael Jordan on samalla tasolla -
Sinatran, Michelangelon -
Count Basien ja Duke Ellingtonin kanssa.
Minun mielestäni hän on samalla tasolla.
Hän voi olla sillä tasolla omassa lajissaan.
Hänen sanotaan olevan maailman paras, enkä lähde väittämään vastaan.
Kyse ei ole vain siitä, että hän on loistava.
Oli ala mikä tahansa, siltä tasolta ei pääse ylemmäs.
Tietenkin hän on korkeimmalla tasolla,
mutta Michael Jordanin levyjä ei kuunnella 40 vuotta hänen kuolemansa jälkeen.
Duke Ellington on aina olemassa, koska hänen työnsä on aina olemassa.
Hänen työnsä pysyy samana. Michael Jordanista ei jää pysyvää jälkeä.
Katsotko hänen vanhoja pelejään? -Voi niitä katsoa.
Tiedän, mutta katsotko niitä?
Eikö lopputulos ole osa pelin jännitystä? -On, mutta…
Tiedät jo tuloksen. -Jälkeen päin... Vieläkö Picasso maalaa?
Ei, mutta maalaukset pysyvät samoina.
En ymmärrä. -Jännitys puuttuu.
Picasson taulua ei katsota lopputulosta jännittäen.
Eikö koripalloa katsota, että näkisi, kuka voittaa?
Jos lopputuloksen tietää, katsooko peliä uudestaan?
Kyllä. Sitten voi nähdä, miten Jordan pystyi siihen.
Voi sen noinkin ajatella.
Siirrymme Picasson upeaan Les Femmes d'Alger -teokseen.
Aloitamme sadasta miljoonasta dollarista. 105 miljoonaa tarjottu.
Picasson Nu au Plateau du Sculpteur vuodelta 1932. Aloitetaan 58 miljoonasta.
Miksi ei? 129 miljoonaa tarjottu. Kuka tarjoaa 130? Ehkäpä 47.
92 miljoonaa tarjottu, 93 miljoonaa…
Odottakaa. 147.
93 miljoonaa, sinua vastaan.
Älä odota, tai myyn sen.
95 miljoonaa dollaria. Viimeinen tilaisuus. 95 miljoonaa.
Kiitos rohkeista tarjouksista. Hyvä yleisö, 160 miljoonaa tarjottu.
Vielä kerran, Picasson Les Flemmes d'Alger myynnissä Christie'sillä.
160 miljoonaa dollaria. Se on sinun. Myyty.
Missä taidemuodossa on nykyisessä kulttuurissamme -
mielestäsi eniten puutteita?
Mikä on huonoin, niinkö? -Niin.
Niin.
Vaikea valinta. -Tiedän.
Missä on eniten mahdollisuuksia petokseen?
Siihen sanoisin, että kuvataiteissa.
Se on harvoja asioita, jossa en ole ajatusteni kanssa yksin.
Asiasta ollaan laajalti yhtä mieltä.
Alalla on melkoista vedätystä. -Niin on.
Oletko samaa mieltä? -Olen.
Mietin niitä uskomattomia hintoja. -Sitä tarkoitin.
Hinnoista puhutaan. -Niin.
Kun Picasson työ tuodaan esille, kaikki ovat hiirenhiljaa.
Kun vasara iskee, kaikki taputtavat hinnalle.
Tässä maailmassa ihmiset taputtavat hinnalle, mutta eivät Picassolle.
Ihmiset taputtavat hinnalle.
Heidän pitäisi taputtaa Picassolle. Eikö hän vain olekin hyvä maalari?
Ei taputeta hyvälle ostokselle.
Kävin nuorempana jazz-klubeilla. Silloin oli loistavia muusikkoja.
Olen varmasti nähnyt oman aikani kaikki loistavat jazz-muusikot.
Kuka on suosikkisi? -Mingus.
Charlie Mingus. -Tunsin hänet hyvin.
Mihin tarvitset asetta?
Minut ryöstettiin heti, kun olin muuttanut tänne.
Kuka ryösti?
Ystävät tai viholliset.
Ystävä sen täytyi olla, koska hän löysi korurasiani.
Ryöstäjä tunsi minut. Hän ei ollut ystävä, mutta joku läheinen.
Hän ampui itseään jalkaan, koska silloinen tyttöystävä erosi hänestä.
Hän ampui itseään jalkaan ja käveli sitten tyttöystävän asunnolle.
Hän ampui itseään tahallaan.
Olin Charlesin ystävä. Hänen vaimonsa omisti sanomalehden.
Hänen vaimonsa omisti ensimmäisen lehden, jolle tein töitä.
Niin tunsin Charlesin.
Kaksi, kolme, neljä.
Hän oli todella arvaamaton.
Kerran hän suuttui minulle kesken setin.
Hän hyppäsi lavalta ja lähti juoksemaan portaita.
Hän oli lihava, ei mikään urheilullinen kaveri.
Minusta hän oli vanha. Hän oli ehkä lähellä viittäkymmentä.
Minä olin nuori, 19-vuotias, mutta huono juoksija.
Hän juoksi perässäni 7th Avenueta pitkin aina Canal Streetille asti.
Lopulta minä en jaksanut enää juosta ja kaaduin maahan.
Hänen muuten piti olla soittamassa.
Hänen yhtyeensä oli Vanguardin lavalla 20 korttelin päässä.
Minä kaaduin, ja hän kaatui.
Hän istahti ja kysyi: "Mennäänkö syömään?"
Minä sanoin, että sinullahan on keikka kesken.
Charles oli niin kuulu syöjä, että Chinatownissa -
kokit tulivat kadulle taputtamaan hänelle.
Sillä tavalla äitini ihastui häneen.
Hän tuli vanhempieni luo kiitospäivänä. Äiti ihastui häneen, koska hän söi hyvin.
Äiti kehui Charlesin syömistä.
Hän söi niin monta annosta ja vielä söi kalkkunan rippeetkin.
Useimmat pitävät häntä musiikkinerona, äitini hyvänä syöjänä.
Söin kerran Duke Ellingonin kanssa, ja Charles oli mukana.
Missä se tapahtui? -Ruben'sissa. Se oli auki koko yön.
Duke Ellington oli ainoa, jolle näin Charles Mingusin alistuvan.
Charles soitti Ellingtonin orkesterissa, mutta sai potkut.
Charles oli hyvin ylimielinen ihminen.
Hän ei halunnut, että häntä puhutellaan. Hän halveksi useimpia ihmisiä.
Ainoa, jolle näin hänen alistuvan, oli Duke Ellington.
Hän ei edes kyennyt katsomaan Duke Ellingtonia.
Duke Ellington saattoi huutaa hänelle, ja hän vain pahoitteli.
Hän muuttui aivan eri ihmiseksi. Mitä ihmettä Charlesille tapahtui?
Kaikilla on sellainen ihminen elämässään,
oli miten ylimielinen tai loistava tahansa.
Charles oli loistava taiteilija, mutta hän piti Ellingtonia tärkeämpänä.
Jos ihailee jonkun työtä, siitä imee jotain itseensä.
Nykyään ollaan siinä pisteessä, että modernit säveltäjät -
ja modernit jazz-säveltäjät -
valmistuvat samasta konservatoriosta. -Aivan.
Siksi rajaa on vaikea vetää.
Sinä olit alan pioneereja. -Mutta en valmistunut konservatoriosta.
Olit ensimmäisiä ihmisiä, joka sävelsi sinfonista jazzia.
Minun konservatorioni oli Capitol Theater. -Aivan niin.
Kuuntelin sinfoniaa ennen elokuvaa. -Ehkä se on eromme.
Sinä sävelsit sinfonista jazzia, ja minä jazz-sinfonioita.
Olet upea. -Siihen suuntaan.
Näitkö kalvosinnappini?
Sain ne lainaan Sandy Rowerilta, Alexander Calderin lapsenlapselta.
Calder teki nämä käsin.
Hän ei suunnitellut korusarjaa, kuten taiteilijat nykyään tekevät.
Calder on varmasti tehnyt nämä itselleen.
Franille hän ei niitä tehnyt. Hän teki paljon koruja.
Metropolitan Museum of Artissa oli loistava näyttely hänen koruistaan.
Hänestä on kirjoitettu hieno elämäkerta.
Hän kirjoittaa siitä, miten hänen siskonsa antoi hänelle joululahjaksi pihdit.
"Sain maailman parhaan joululahjan! Sain pihdit."
Hän teki esineitä niillä pihdeillä, ehkä nämäkin kalvosinnapit.
Ne ovat aivan upeat.
Tekstitys: Kirsi Reima