PŮVODNÍ DOKUMENTÁRNÍ SERIÁL NETFLIX
Ano?
K lidem na ulici, nevadí vám…
Vadí.
Když se lidé zastaví uprostřed dopravy…
a dívají se do mapy, nebo…
Bohužel, nebudu mít čas odpovědět.
Vadí mi lidi na ulici? Rozhodně ano.
A povím vám proč.
Asi bych měla napsat manifest. Bývala jsem spisovatelka.
Jeho název by byl,
a to je taková rada lidem, o kterých mluvíte,
Předstírejme, že to je v pořádku.
Ano? Předstírejme, že to je v pořádku.
Nemůžu se ani někde zastavit a zapálit si,
aniž by se mě deset lidí ptalo na cestu.
Pokaždé mě to překvapí, protože si říkám: „Vážně?
Připadám vám přívětivá?“
V New Yorku je na zemi spousta věcí.
Je tu spousta přechodů. Ne, že by je někdo kromě mě poslouchal.
Vždycky řvu na auta. „Jsi na přechodu!“
Jako by jim na tom záleželo.
Na zemi jsou i graffiti. Jsou tam reklamy.
Ale v New Yorku je spousta míst,
kde jsou do země položeny plakety.
A to se mi vážně líbí,
protože to znamená, že doufají, že se na to někdo podívá.
Určitě si neříkali: „Bude to jen Fran.
Ostatní budou zírat do mobilu.
Bude to jen Fran, ale ta za to stojí.
Dáme tam ty plakety pro ni.“
MAJETEK HESS ESTATE, KTERÝ NEBYL NIKDY PŘEDURČEN PRO VEŘEJNOST
U knihovny jsou různé plakety pro spisovatele.
A KNIHOVNY NEW YORKU.
A pak jsou tu citáty spisovatelů.
Myslím, že je optimistické představit si, že lidi budou číst citáty.
PUBLIC SPEAKING - FRAN LEBOWITZOVÁ OSOBNĚ!
Jo? Vy tam vzadu.
Zdravím, Fran. Nikdy jsem o vás neslyšel.
To je výborný začátek.
- Ano? - Jak byste popsala svůj životní styl?
Jak bych popsala svůj životní styl?
Rozhodně bych neřekla „životní styl“.
Bravo.
Asi tak bych ho popsala.
Co vás drží v New Yorku?
Často se mě ptají: „Proč jsi ještě tu?
Jasně, a co byste mi navrhli?
Dobře, jde o tohle.
Kdyby mě napadlo jiné místo, kam jít, šla bych tam.
- Dobře. Co myslíš? To je ono. - To nic.
Dobře. Jdeme na to.
- To je ono. - Panebože. Promiňte.
Pamatuješ? Říkal jsem ti: Nenech nikoho, aby ti natáčel v autě, nebo bytě.
Řekl jsi mi to, až když zničili mé auto. Když jsem si na to stěžovala.
Změní stěžování si něco?
- Jestli to pomáhá? - Jo.
Jestli když si budu stěžovat na to, na co si stěžuju, změní se to?
Jo.
Zatím ne. Samozřejmě, jsem mladá žena.
Jednou jsem potkala na párty psychiatra…
a povídám mu:
„Nenapadá mě nudnější práce než psychiatr.“
A on povídá: „Nemáte tušení,
jaké to je chodit 14 let do školy
a pak každý den poslouchat lidi, jak si stěžují na hluk.“
Takže takové to je být psychiatr v New Yorku.
Všude jinde v zemi lidé mluví o svých matkách, o manželovi.
Ne, v New Yorku hluk.
Vejdou tam. Stojí to tak 500 dolarů.
Posadí se a stěžují si na hluk.
New York nikdy není nudný.
Jinými slovy, když někde sedím a na něco čekám,
jako třeba na metro,
nebo když sedím v metru a čekám, až třeba to metro odjede,
většina lidí je na mobilu.
Pár lidí si čte, ale to já nikdy nedělala.
Jen tam sedím a dívám se na své bližní.
A to je většinou velmi zajímavé. Až příliš zajímavé.
Tohle vidíte v New Yorku.
Nejen lidi, co chodí a textují,
nebo stojí uprostřed chodníku, když se snažím projít.
Ale vidíte i lidi, co dělají věci, které by mě určitě nikdy nenapadly.
Prostě nemám mobil, takže jsem nikdy netextovala,
ale pevně věřím, že kdybych mobil měla a textovala,
nenapadlo by mě to dělat za chůze.
Před pár měsíci… Neviděla jsem to mnohokrát,
ale tuhle kombinaci věcí jsem si zapamatovala.
Viděl jsem kluka jet na kole po Sedmé avenue.
A jednou rukou textoval,
druhou jedl kus pizzy
a své kolo řídil lokty.
Měl na něm lokty.
A samozřejmě mě málem přejel. Ne, že by si toho všiml.
Tak jsem si ho všimla.
A říkala jsem si: „Jsem člověk, kdo věří, že každý den
je velká šance, že mě někdo na ulici zabije.
Tohle je člověk, co věří, že se mu nikdy nic nestane.“
Kdyby netextoval a neměl tu pizzu, pořád bych…
A jak řídil těmi lokty.
I kdybych měla kolo, prázdné ruce a držela řidítka,
stejně bych po Sedmé avenue nejela. Umím jezdit na kole.
Takže bych to neudělala.
Všechny ty věci
a mě udivuje, že každý den neumírají desítky tisíc lidí
na ulicích New Yorku. Nevím, proč se to děje.
Je to úžasné, protože jsou tu miliony lidí.
Jediný, kdo se dívá, kam jde, jsem já.
Jsem jediný člověk v celém městě, který se dívá, kam jde.
Jedna z nejhorších věcí, víte…
Je spousta hrozných věcí,
ale jedna z nejhorších věcí je, že Newyorčané zapomněli jak chodit.
Jedna z nejlepších věcí na New Yorku bývala,
že ano, na ulici byla miliarda hrozných lidí,
ale každý člověk na ulici
věděl, že když k vám někdo jde,
trochu uhnete, oni trochu uhnou.
Dobře? Proto všichni zůstali naživu.
Teď to lidi nedělají.
Tak jo, co teď dělám já…
Nedělají to, protože jsou buď na mobilech,
nebo protože je nikdo jiný nezajímá.
A párkrát jsem do někoho narazila, protože nedával pozor,
a říkala jsem si: „Nechám ho, aby do mě narazil.“
Otráveně se na mě podívali
a já povídám: „Další lidi v hotelové lobby. Není to úžasné?“
Víte, co…
A tak předstírejme, že to je v pořádku,
že tu jsou i jiní lidé.
Předstírejte, že je v pořádku, že lidé nepřijeli na prohlídku města.
Víte? Že musí někam jít.
Na své schůzky, aby mohli zaplatit za ty krámy, kvůli kterým jste tu.
Times Square je nejhorší čtvrť na světě.
Ale na Times Square často nemusíte.
Takže když tam jdete, obvykle proto, že jdete do divadla,
a říkáte si: „Musím do divadla a je to na Times Square,
takže se pokusím do divadla dostat,
aniž bych se pohádala se 75 lidmi, protože…“
Někdy si vymyslím,
že když musím do divadla na Times Square, jak se tam dostat
a jít přes Times Square co nejmíň?
Udělám to, i když musím jít oklikou.
Říkám si: „Co kdybych šla po 125. ulici a pak až dolů?
Pak se tomu můžu vyhnout. Je to dlouhé, ale stojí to za to.“
Premiéra Fantoma opery byla velká benefice na boj s AIDS.
A já byla v nějakém výboru, ale nepamatuju si, co to bylo.
Takže jsem měla lístky na premiéru, tak jsem pozvala svou matku.
A tak jsme měli fantastická místa.
Aspoň podle lidí. Uprostřed na přízemí.
Pro mě je fantastické místo vzadu, u uličky,
takže kdyžtak můžete utéct.
Takže jak jsem přišla do divadla, přemýšlela jsem, jak ven.
A musela jsem být jediný člověk v New Yorku,
který o tom nečetl, protože to byla velká událost.
Takže když ze stropu spadl lustr,
myslela jsem, že ten lustr padá na nás a křičela jsem.
Vytvořila jsem… Kdyby tehdy byl internet, ještě by to na něm bylo.
- Fran, viděla jsi i filmy? - Neviděla.
A já myslela… Proletí to přímo nad vámi.
Ale moje matka to samozřejmě věděla, protože…
Má matka řekla: „To dítě mělo odjakživa problém. Pořád ho má.“
A já panikařila. Protože to přiletělo takhle.
Myslela jsem, že padá.
Takže si z Fantoma opery pamatuji hlavně to
a taky, že to bylo neuvěřitelně příšerné.
Víte: „To je neuvěřitelně příšerné.“
Je to přesně to, co nesnáším. Víte, jako Evita.
Robert Stigwood pořádal jednu akci.
Byl to producent Evity.
A pozval pár lidí, asi 25 lidí,
do hotelu Hotel Plaza, který byl v té době Hotel Plaza,
ne jako teď, a bylo tam malé divadlo.
Tak jsem tam šla, viděla to,
a pak se mě Stigwood ptal, co si myslím, a já řekla:
„Zbláznil ses? Muzikál o Evě Perónové?
New York se ti vysměje!
Nedělej to!“ Říkám.
Proto bych si v divadle nikdy moc nevydělala.
Ale z toho pohledu, že muzikál o Evě Perónové,
to jsem měla pravdu.
A pak jsem se na to šla podívat se dvěma Argentinci
a oni se smáli tak moc, že nás skoro vyhodili z divadla.
Myslím, že Evita už se nehraje. Ale hráli ji dlouho.
A potom pokaždé, když jsem viděla Stigwooda, řekla jsem:
„I tak mám pravdu.“
Vydělávalo to milion dolarů za minutu.
Máte sklon se na lidi dívat spatra?
Jestli se na ně dívám spatra? Jestli jsem snob?
Jsou jisté druhy snobství, které jsou podle mě špatné.
Jistě, že to nejsou ty druhy, které dělám já. Ano?
Můj typ snobství není nic jako:
„Kdo je tvůj otec? Kam jsi chodil do školy? Kde jsi vyrůstal?“
Jde o to: „Souhlasíš se mnou?“
S tím to souvisí. Nebo „Myslíš? Ne.“
I když znám lidi, kteří jsou velmi často…
Ne podráždění. To je moc málo. Které rozzuřím.
Trochu mě to překvapuje, protože co?
Jako kdo jsem? Rozhoduju se za vás?
Ničemu nevelím.
Chápu, že vás naštve, když řeknu: „Lidi by měli dělat tohle,“
nebo: „Má to být tak“, jako by lidi mysleli, že to změním.
Ale kdybych mohla, nebyla bych tak naštvaná.
Vztek je, že nemám moc, ale mám spoustu názorů.
Metra jsou chatrná. A jsou nebezpečná.
Tlačí vás. Strkají do vás.
Někdy vás za denního světla v metru přepadnou.
Pamatuji si, jak byla veřejná doprava pýchou New Yorku.
Co se stalo?
Je New York lepší, nebo horší, než když jste přijela?
O New Yorku 70. let slýcháváte, jak byl hrozný.
New York krachoval. Netušila jsem, že se to děje. Protože…
Bavila jste se. Vidět krysy, rozbité lavičky v parku, graffiti.
- To byl New York. - „Užívám si to.“
No, protože…
„Jsem opilá. Nastoupím do autobusu. Je mi fuk, jestli má graffiti.“
Tak tehdy vypadal New York, takže to byl New York.
Teď sem lidi přijíždí a říkají si:
„New York, židle na Times Square.“
Když je dáte pryč,
lidi, co tu jsou, poví: „Co se stalo s těmi židlemi?
To byl pravý New York.“
Myslíte, že tu ještě je
kavárna Times Square uprostřed ulice?
Nevím, jestli o tom víte, Marty, protože vím, že…
Nechodím pod 57. ulici, ne.
Takže až do před pěti minutami tu 24 hodin denně
předělávali ty věci, co to je, takové ty betonové věci.
Ostrůvky, ano, uprostřed Times Square.
A pak těsně před tím, než ho konečně vyhodili,
viděla jsem, jak Bloomberg říká: „A teď tu jsou natrvalo!“
A já že: „Natrvalo? Ty burane.“
Co je v New Yorku natrvalo? Vážně? Natrvalo! Nejsou natrvalo.
Ale ten den jsem zjistila, že… Kolik stály? 40 milionů dolarů.
Čtyřicet milionů dolarů. A nešlo to Bloombergovi z kapsy.
Dobře? 40 milionů dolarů z peněz daňových poplatníků.
Čtyřicet milionů dolarů za tohle. Jo? Protože spousta Newyorčanů řekla:
„Víte, co nesnáším? Na Times Square není kde ležet.“
Jasně. Nesnáším to.
- „Je to nesnesitelné!“ - Jo.
„Odjedeme. Už to nemůžeme snášet.“
Takže ulice jsou plné
těch příšerných, nevím, jak jim říkat, asi květináčů
s umělými květinami, nebo živými. Nevím, co jsou.
Živé, umělé. Netuším. Co dělají květiny na Times Square?
A není to jen Times Square. Taky Bowery. A celé město.
Jsou všude. Rostliny, lavičky. Víte co, cetky.
Vážně, vypadá to jako byt mojí babičky.
Čekáte, že uvidíte fotky vnoučat a…
a mističky kyselých koulí a…
Až Newyorčané uslyší o škrtech v rozpočtu,
budou chtít vědět, jestli to zničí New York City.
- Dá se říct, že bude… - New York City to nezničí.
Dá se říct, že bude vláda New Yorku méně efektivní,
ulice špinavější a občané budou méně chráněni před ohněm a zločinci?
Řekl jsem, že New York City to nezničí. New York City tady zůstane.
STAROSTA ABE BEAME
A je to stále to nejlepší město na světě
a nabízí, i po tomhle,
svým lidem více služeb než kterékoli jiné město na světě.
Ráda bych byla starostkou New Yorku,
ale jedna z nejhorších věcí na starostování New Yorku,
což je těžká práce…
Starosta New Yorku je druhá nejtěžší práce v zemi.
Začíná brzy ráno.
Takže by se to mělo rozdělit a já budu noční starosta.
Hlásím se. Kdokoli jiný, ať je denní starosta.
Já budu noční starosta.
Začnu okolo čtvrté odpoledne a klidně budu makat celou noc.
V New Yorku se spousta věcí děje v noci.
Co byste změnila na New Yorku v noci,
když by denní starosta spal?
První věc, co bych na New Yorku změnila,
a nejsem v tom sama, je systém metra.
Dobře? To je první, co bych na New Yorku změnila.
Před pár týdny zapnu rádio, které poslouchám. WNS News.
A říkali, že linka L, což je vlak, co jede z Brooklynu,
„Linka L dnes nefunguje, protože je na lince L divný zápach.“
Trvalo to celý den.
Každých deset minut opakovali:
„Na lince L je hrozný smrad. Nefunguje.“
A já si pomyslela: „Metro je zavřené, protože hrozně smrdí?“
Co to vůbec znamená? Dobře?
O kolik hůř by to mohlo smrdět v porovnání s normálem?
Co by mohli… Nevědí, co to je.
A mě napadlo: „Kdo si toho všiml?“ Vlak hrozně smrdí.
Řekl někdo: „Víš, vlak smrdí ještě víc než obvykle“?
Dělali, že předtím to vonělo jako vistárie, jak horská vesnice.
Já si říkala… Celý den, že: „Nemůžeme přijít na to, co tu smrdí.“
A den šel dál… Linka L je zavřená 5 hodin.
Tak šli dolů a ten, kdo to testoval, povídá: „Už to tolik nesmrdí.“
Jistěže ne. Už tu pět hodin nikdo není.
Řeknu vám, co na lince L hrozně smrdí. Cestující!
Dobře? Nakonec někdo přišel a řekl, že někde utíkal motorový olej.
Zmínili se i ve zprávách, že to testovali,
ale nebylo to nebezpečné.
Ne. Cítili dobrý motorový olej.
Asi hodinu po 11. září,
když Christine Whitmanová, která předsedala EPA,
tam přišla a řekla: „Dobrý. Vzduch je čistej.“
Pamatuju si, že jsem lidem říkala: „Jak je to možné?
Vždyť to je lež!“
A to nebylo…
George Bush byl prezidentem, tak jsme si zvykli na jistý druh lhaní,
ale říkala jsem: „To je nemožné.“
Cítili jste něco, čemu lidi říkali „prach“, asi 80 bloků.
Víte? Ale ona řekla, že to je dobrý.
A teď samozřejmě mají tisíce lidí rakovinu,
protože to hlavně nebyl prach
a nebylo to v pořádku.
- Není hezké vidět město tak klidné… - Je tu klid, protože tu nikdo není.
New York City, tak potichu? Něco se stalo.
Vždycky si vzpomínám, jaké bylo 11. září ticho.
Víte, potom… Pokud jste nežili přímo tam.
Jediné, kdy jsem ještě New York zažila tak tichý…
Já bydlela v centru. Nikdy tam nebylo ticho.
Bylo to, když chtěli oznámit rozsudek OJ Simpsona.
Celé město očividně sledovalo televizi
a celé město naprosto ztichlo,
dokud neoznámili verdikt.
Co jste to ještě chtěla? Chtěli jsme udělat gumovou Godzillu,
to jsme chtěli.
Ishirō Honda! Pošlapeme město.
Dobře, takže se projdeš po… To je Hudson?
Tohle je East River. Když tě něco zasáhne…
Víc se bojím, že něco zasáhnu já, než že něco mě.
Je tu rozdíl mezi tímhle modelem New Yorku a tím, jaký je dnes?
Je něco…
Když jsem tu byla poprvé, což není tak dávno,
hledala jsem budovu , kde bydlím, ale ta byla, když tohle postavili,
budova, kde bydlím, byly tři sklady,
předělané na bytový dům a já je dokázala najít.
A cítíte to, co vždycky. Měla jsem jich koupit deset.
Chtěla jsem přesvědčit dceru kamarádky, aby se vrátila z LA do New Yorku.
A ona na to: „Chci se vrátit, ale nemůžu si to dovolit.“
A já: „Vrať se do New Yorku. Něco ti povím.
Nikdo si nemůže dovolit žít v New Yorku.“
Nikdo si nemůže dovolit tady žít. A přesto tu osm milionů lidí žije.
Jak to děláme? To nevíme!
Je to pro nás záhada.
Nemáme tušení.
A to je to celé. Nevíme, ale pořád jsme tady.
Takže sem můžete přijet, aniž byste věděli, jak budete žít,
a nějak uděláte dost na to, abyste to zvládli.
Je to prosté.
Dobře.
Když odjedete z New Yorku,
nebo i když jste na chvíli někde jinde,
nechápete, jak jednoduchý je každodenní život.
Když se nastěhujete do bytu, říkáte si:
„Kde je čistírna? Najdu ji někdy?“
Někdy žádnou nenajdete. Někdy tam není!
Nebo někdy jdete a…
Vím, že potrvá tři měsíce, než budu mít takovou hádku,
že se tu už nebudu moct ukázat.
Pak vás napadne, že někde jsou lidé,
kteří vezmou věci na čištění do čistírny.
Taková malá pochůzka.
Ale všechno v New Yorku je jako Prsten Nibelungův.
V New Yorku je všechno operní.
Je to neuvěřitelný problém.
Takže si uvědomíte, že v New Yorku je tak těžké žít,
že když se lidé ptají: „Proč žijete v New Yorku“?
nedokážete jim odpovědět,
ale víte, že pohrdáte lidmi, kteří na to nemají koule.
„Žijete na místě, kde je všechno jednoduché,
lidé jsou k vám milí,
nikdo se vás nesnaží každých pět vteřin ošidit.
Tomu říkáte dospělý život?“
Překvapuje mě, kolik lidí okolo dvacítky
za mnou na ulici přijde a říká:
„Fran, kéž bych žil v New Yorku 70. let. Zní to tak báječně.“
Ale jedno vím jistě.
Když mi bylo 20, nechodila jsem za lidmi v mém věku
a neříkala: „Kéž bych žila v New Yorku 30. let.“ Nenapadlo mě to.
Takže, víte,
když oni vědí, že jsem tady byla,
jsem jako očitý svědek.
Je to jako byste byli fanoušky občanské války
a viděli Abrahama Lincolna, říkali byste si „Byl tam. Zeptám se ho.“
Pokud nemáte rezervaci, počkejte venku.
U MAXE KANSAS CITY
Zazpíváme si písničku o klukovi v New Yorku.
Většina lidí, co jsem znala, na tom byla finančně jako já,
topení byl velký problém. Dost jsme to řešili.
A tak jsem chodila k Maxovi a balila lidi,
ale než jsme šli, ptala jsem se: „Topíte?“
To pro mě bylo neuvěřitelně svůdné.
Najednou ta osoba byla mladá Brigitte Bardotová.
„Topíš? Pojďme.“
The New York Dolls byly skvělí, ale vidělo je jen pár lidí.
Vystupovali v Centru umění Mercer, které jednoho dne…
prostě spadlo. Takový New York byl.
Do Centra umění Mercer jsme chodili pořád na Dolls
a další lidi, ale hlavně na Dolls.
A pak to jednoho dne prostě spadlo.
Ta budova prostě spadla. Tak zanedbané to bylo.
Když lidé říkali: „Centrum umění Mercer spadlo“,
nikdo neříkal: „O čem to mluvíš?“ „No, spadlo to.“
V tom roce spadly tři budovy.
Spadly, protože se o ně nikdo nestaral.
Tak to prostě bylo. Nikdy jsem o tom nepřemýšlela.
Přemýšlela jsem o spoustě věcí, ale zlepšování v New Yorku to nebylo.
New York byl skvělý. Proto jsem přijela!
Ale nepřijela jsem, protože byl čistý.
To by nebyla změna.
Neříkala jsem si: „Chci do New Yorku. Je bez poskvrny.“
Nepřijela jsem, že by byl bezpečný.
To už jsem měla. Nepřijela jsem kvůli nebezpečí.
Nebyla jsem ráda, že jsem v nebezpečí, ale zvykla jsem si.
Mám stejné zvyky, co jsem měla v 70. letech.
Například, když sedím v metru,
lidé si dají tašku vedle sebe a nechají ji tam.
A já si říkám: „Zbláznil se?“ I já ji chci ukrást.
Víte, cokoli, co držím… Klidně i jen tužku.
Mám smrtelný stisk. „Ty mi tu tužku nesebereš.“
Nikdy bych nenechala nic vedle sebe. Nikdy!
A ne proto, že by si lidi mysleli, že to je bomba,
ale protože mi to někdo vezme! Jasně, že vezme.
To se stává.
V roce 1971 nebo tak nějak,
mi někdo rozbil čelní sklo auta,
které jsem měla ještě na střední,
a vzal si z palubní desky
jablko a krabičku cigaret, co byly na palubní desce.
Krabička cigaret stála 50 centů.
Jablko, jedno jablko, deset centů.
Volám policii.
Volám na ně, protože tehdy ještě byli v ulicích, a povídám:
„Někdo mi rozbil čelní sklo a sebral něco z palubní desky.“
A policajt se ptá: „Co ukradli?“
Tak povídám: „Jablko a krabičku cigaret.“
A on na to: „Co jste čekala?
Když necháte cennosti lidem na očích,
rozbijí vám sklo vašeho auta! Kdo by to neudělal?
Jste úplně blbá?“
A protože měl pravdu, nehádala jsem se.
Došlo mi: „Jo, co čekáš?“
Prý tam byl titulek, co říkal:
„Prezident New Yorku: Táhni do pekel“, nebo tak něco.
Jo. „Ford New Yorku: Chcípni.“
A kdo zatím umřel?
Taky mám pocit, že i když New York není to, co býval,
nedokážu si představit, že by mě nechali žít jinde.
Myslím, že by se sešli, nějaká městská rada,
a řekli mi: „Přišli jsme vám říct, že musíte odejít.
Nemůžete tu zůstat.“
- To se mnou dělají. - „Promiňte. Je čas odejít.“
Překlad titulků: Gabriela Vašíčková