NETFLIX-DOKUMENTTISARJA
Niin?
Ärsyttääkö kadulla, kun ihmiset...
Ärsyttää.
Kun ihmiset pysähtyvät tien tukkeeksi katsomaan karttaa tai…
Valitettavasti en ehdi vastata tähän kysymykseen.
Ärsyttävätkö ihmiset kadulla? Ehdottomasti. Kerron miksi.
Minun pitäisi kirjoittaa julistus. Olinhan kirjailija.
Sen nimi olkoon ikään kuin neuvona asianomaisille,
Kuvittele olevasi kaupungissa.
En voi pysähtyä hetkeksikään tai pistää tupakaksi,
ilman että kymmenen ihmistä on kysymässä tietä.
Se on aina yhtä hämmentävää.
Näytänkö lähestyttävältä?
Maassa näkee kaikenlaista New Yorkissa.
Suojateitä on paljon. Ei niitä kyllä muut noudata kuin minä.
Huudan autoille aina: "Olet suojatiellä!"
Ikään kuin ne välittäisivät.
Maassa on graffiteja ja mainoksia.
Monessa kohtaa maahan on laitettu laattoja.
Se on ihan mahtavaa.
On oltu siinä toivossa, että joku katsoo tätäkin.
Tuskinpa kuviteltiin, että olisin ainoa.
Muut tuijottavat puhelimiaan.
"Fran on sen arvoinen. Laitetaan laatat häntä varten."
HESSIEN OMAISUUTTA, JOTA EI KOSKAAN TARKOITETTU JULKISEEN KÄYTTÖÖN
Kirjaston liepeillä on laattoja kirjailijoille.
KIRJASTOKÄVELY MAAILMAN KIRJALLISUUDELLE
Osassa on kirjailijoiden lainauksia.
On aika optimistista kuvitella, että lainauksia luettaisiin.
KIRJAA MAISTELLAAN, AHMITAAN TAI SULATELLAAN
PUBLIC SPEAKING - FRAN LEBOWITZ PAIKALLA!
Niin? Siellä perällä.
Hei, Fran. En ollutkaan kuullut sinusta aiemmin.
Onpa hyvä tapa aloittaa keskustelu.
Niin? -Miten kuvailisit elämäntapaasi?
Siten, etten käyttäisi sanaa "elämäntapa".
Bravo.
Niin kuvailisin sitä.
Mikä sinua pitää New Yorkissa?
Usein kysytään, miksi olen yhä täällä.
Minne sitten pitäisi mennä?
Asia on näin.
Jos olisin keksinyt toisen paikan, olisin mennyt sinne.
Mitä sanotte? Käykö tämä. -Käy.
No niin. Menoksi sitten.
Sillä lailla. -Sori.
Neuvoin sinua kieltämään kuvaukset autossasi ja asunnossasi.
Sanoit niin, kun autoni tuhottiin ja valitin autosta.
KUVITTELE OLEVASI KAUPUNGISSA
Muuttaako valitus mitään?
Onko siitä hyötyä vai? -Niin.
Tarkoitatko, että saanko muutosta aikaan valittamalla asioista?
Niin.
En tähän mennessä. Mutta olenhan vasta nuori nainen.
Tapasin kerran psykiatrin yksissä juhlissa ja sanoin hänelle,
etten keksi psykiatria tylsempää työtä.
Hän tokaisi, etten arvannutkaan, miltä tuntui opiskella 14 vuotta -
ja sitten kuunnella päivät pitkät valitusta melusta.
Sellaista psykiatreilla on New Yorkissa.
Kaikkialla muualla puhutaan äideistä ja aviomiehistä. Täällä melusta.
Vastaanotto on jotain 500 dollaria.
Sitten siellä valitetaan melusta.
New York ei ole ikinä tylsä.
Kun istun jossain odottamassa jotakin,
vaikkapa metroa -
tai kun istun metrossa odottamassa vaikkapa sen liikkumista,
useimmat räpläävät puhelinta, osa lukee. En ole koskaan ollut sitä sorttia.
Kunhan istuskelen ja katselen vierustovereita.
Yleensä se on äärettömän mielenkiintoista.
New Yorkissa ihmiset eivät vain tekstaa kävellessään -
tai möllötä keskellä tietä, kun yritän päästä läpi.
Ihmiset tekevät juttuja, jotka eivät juolahtaisi mieleenikään.
En omista kännykkää, enkä ole ikinä tekstannut,
mutta uskon vakaasti, että jos tekstailisin,
minulle ei pälkähtäisi tehdä niin kävellessäni.
Jokin aika sitten näin jotain erikoista,
ja tämä monen asian summa jäi mieleen.
Näin nuorukaisen pyöräilevän Seventh Avenuella.
Hän tekstasi toisella kädellä,
söi pizzaa toisella kädellä -
ja pyöräili kyynärpäillään.
Kyynärpäät tangossa.
Tietenkin hän melkein ajoi päälleni. Ei hän huomannut.
Niin huomasin hänet.
Uskon joka päivä, että voin hyvinkin kuolla ylittäessäni tietä.
Tämä kaveri taas uskoo, ettei hänelle tapahdu mitään.
Vaikka tekstaamisen ja pizzan ottaisi pois, en silti…
Ja kyynärpäät ohjasivat pyörää.
Jos minulla olisi pyörä, käteni olisivat ohjaustangolla,
enkä ajaisi Seventh Avenuella. Osaan kyllä pyöräillä.
Joten en tekisi niin.
Kaiken tämän takia on hämmästyttävää,
ettei kymmeniä tuhansia kuole päivittäin New Yorkin kaduilla.
Se on uskomatonta, koska asukkaita on monta miljoonaa.
Ainoa eteensä katsova henkilö olen minä.
Olen ainoa ihminen koko kaupungissa, joka katsoo eteensä.
Yksi surkeimmista asioista monien surkeiden asioiden joukossa on,
että newyorkilaiset ovat unohtaneet, miten kävellään.
New Yorkin hienoja ominaispiirteitä oli,
että vaikka kadulla oli miljardi hulttiota,
jokainen heistä tiesi,
että kun joku käveli vastaan, molempien piti väistää vähän.
Siten kaikki pysyivät elossa.
Nykyisin ihmiset eivät tee niin.
Mitä siis teen…
Joko he räpläävät puhelimiaan -
tai eivät näe oman napansa ulkopuolelle.
Kerran törmäsin henkilöön, joka oli omissa maailmoissaan.
Annoin hänen vain törmätä.
Hän mulkaisi minua.
Päivittelin, miten kummassa hotellin aulassa oli muitakin.
Ihme juttu.
Siksi on hyvä kuvitella olevansa kaupungissa, jossa on muita ihmisiä.
Sellaisia ihmisiä, jotka eivät vain kiertele nähtävyyksiä.
He ovat menossa jonnekin,
tapaamisiin maksaakseen sen skeidan, jota tulitte katsomaan.
Times Square on maailman karsein alue.
Onneksi sinne pitää mennä harvoin.
Times Squarelle on useimmiten mentävä näytelmän takia.
Näytelmä on pakko nähdä, joten on keksittävä,
miten päästä teatterille ajautumatta 75 riitaan matkan varrella.
Joskus suunnittelen reitin niin, että vältän aukion parhaani mukaan.
Vaikka pitäisi kävellä koko alue ympäri.
Voisin kavuta 125th Streetille asti ja sitten takaisin alas.
Niin välttäisin alueen. Pitkä reitti mutta sen arvoista.
Phantom of the Operan ensi-ilta järjestettiin AIDSin hyväksi.
Olin komiteassa siinä mikä ikinä olikaan.
Sain liput ensi-iltaan, joten kutsuin äitini mukaan.
Meillä oli yleisellä mittapuulla upeat paikat orkesterin edessä keskellä.
Minulle upea paikka on perällä käytävällä,
josta pääsen äkkiä ulos.
Heti kun pääsen teatteriin, alan suunnitella lähtöä.
Olin varmaan New Yorkin ainoa ihminen,
joka ei ollut lukenut musikaalista, koska se oli niin iso juttu.
Kun kattokruunu putosi katosta,
luulin kattokruunun putoavan päällemme oikeasti ja kirkaisin.
Jos internet olisi ollut olemassa, kohtaus olisi edelleen katsottavissa.
Etkö nähnyt elokuvia? -En.
Ajattelin sen tulevan suoraan päällemme.
Äitini tietysti tiesi.
Hän päivitteli: "Tämä lapsi on aina ollut ongelma ja on edelleen."
Olin paniikissa. Se tuli ihan kohdille.
Luulin sen putoavan.
Siinä päällimmäiset muistoni musikaalista,
sen lisäksi, että se oli tajuttoman hirveä.
Pidin sitä tajuttoman hirveänä. Juuri sellaisia juttuja inhoan.
Vähän kuin Evita.
Robert Stigwoodilla oli tämä juttu.
Hän oli Evita-musikaalin tuottaja.
Hän kutsui parisenkymmentä ihmistä -
Plaza Hoteliin, joka silloin oli vielä Plaza Hotel toisin kuin nyt.
Siellä oli teatteri.
Menin katsomaan sen.
Jälkeenpäin Stigwood kysyi mielipidettäni.
Kysyin, oliko hän sekaisin. Musikaali Eva Perónista?
New Yorkissa naurettaisiin päin naamaa. Älä tee sitä!
Tämä takia en juuri ansainnut teatterin saralla.
Eva Perón -musikaalin suhteen olin kyllä täysin oikeassa.
Sitten menin katsomaan sitä kahden argentiinalaisen kanssa,
jotka ulvoivat niin kovaa, että olimme lentää ulos teatterista.
Evitaa ei esitetä enää, mutta sitä esitettiin pitkään.
Olen varma, että aina kun näin Stigwoodin, sanoin: "Uskon yhä olevani oikeassa."
Se tuotti miljoona dollaria minuutissa.
Katsotko ihmisiä alaspäin?
Olenko snobi vai?
Tietynlainen snobismi on ikävää.
Itsehän en sitä sorttia harrasta.
Minun snobbailuni ei liity siihen,
kuka kenenkin isä on, mitä koulua joku kävi ja missä vartuttiin.
Se liittyy siihen, ollaanko kanssani samaa mieltä.
Siihen se liittyy. "Noinko ajattelet? Ei käy."
Tiedän, etten vain ärsytä vaan raivostutan ihmisiä.
Se jaksaa yllättää, koska ketä kiinnostaa.
Kuka minä olen? Teenkö päätöksiä puolestasi?
En vastaa mistään.
Ymmärtäisin raivon, jos saarnaisin tekemään sitä ja tätä -
ja jos voisin oikeasti vaikuttaa asiaan.
Jos voisin vaikuttaa asiaan, en olisi vihainen.
Viha kumpuaa sitä, ettei ole valtaa mutta mielipiteitä piisaa.
Metrot ovat rähjäisiä ja vaarallisia.
Siellä tönitään ja tungeksitaan.
Joskus joutuu ryöstetyksi päivänvalossa.
Muistan, kun joukkoliikenne oli yksi New Yorkin ylpeydenaiheista.
Mitä tapahtui?
Onko New York parempi vai huonompi paikka kuin tänne tullessasi?
70-luvun New Yorkista puhutaan aina kammottavana paikkana.
Kaupunki oli vararikossa. Minulla ei ollut siitä aavistustakaan.
Piditte hauskaa. Näitte rotat, särjetyt penkit, graffitit.
Sellaista se oli. -Mahtava meininki.
Kun päissään nousee bussiin, olkoon vain graffitien peitossa.
Siltä New York näytti, joten se oli New Yorkia.
Nykyään tulijoille New York on yhtä kuin rantatuolit Time Squarella.
Kun ne viedään pois,
he ihmettelevät, mitä rantatuoleille tapahtui.
Se oli aito New York.
Pysyyköhän Times Square Café vieläkin keskellä katua?
Et taida tietää tästä, Marty. Tiedän, ettet...
En mene 57th Streetistä alas.
Ihan viime hetkiin asti ja vuorokauden ympäri -
siellä päällystettiin sellaisia betonijuttuja.
Aivan, saarekkeita keskellä Times Squarea.
Ennen kuin pormestari Bloomberg sai lähtöpassit,
kuulin hänen sanovan, että ne olisivat pysyviä.
Pysyviä vai? Senkin hölmö.
Mikä on pysyvää New Yorkissa? Todellako? Eivät ne ole pysyviä.
Sain kuitenkin tietää, että se lysti maksoi 40 miljoonaa.
Eikä se ollut lahja Bloombergilta.
40 miljoonaa veronmaksajien rahoja.
Moiseen 40 miljoonaa? Koska niin moni kaupunkilainen valittaa,
ettei Times Squarella ole tarpeeksi makuupaikkoja.
Totta. Pistää vihaksi.
Se on sietämätöntä. -Niin on.
Häivytään. Nyt tuli mitta täyteen.
Kadut ovat tupaten täynnä -
kamalia kukkalaatikoita vai mitä ikinä ovatkaan,
tekokasveja, tiedä, mitä ne ovat.
Oikeita tai ei, mitä kasvit tekevät Times Squarella?
Eikä vain Times Squarella vaan ympäri kaupunkia.
Kaikkialla on kasveja, rantatuoleja, kaiken maailman rihkamaa.
Ihan kuin oltaisiin isoäitini asunnossa.
Sitä odottaa näkevänsä pieniä kuvia lapsenlapsista ja pieniä karkkikippoja.
Budjettileikkaukset herättävät kysymään, onko New York rappiolla.
Voidaanko sanoa... -Kaupunki ei ole rappiolla.
Tuleeko New Yorkin hallituksesta tehottomampi,
kaduista likaisempia, asukkaista suojattomampia tulipaloilta ja rikoksilta?
Sanoin, ettei New York ole rappiolla. Kaupunki on täällä jäädäkseen.
PORMESTARI
Se on yhä maailman hienoin kaupunki.
Tämänkin jälkeen -
se tarjoaa enemmän palveluita kuin mikään muu kaupunki.
Haluaisin olla New Yorkin pormestari.
Asian huono puoli olisi, että se on todella vaativa pesti.
New Yorkin pormestarin työ on maan toiseksi rankin.
Työpäivä alkaa aikaisin.
Homma pitäisi jakaa kahdelle. Olisin pormestari öisin.
Joku toinen hoitakoon päivävuoron.
Olen yöllinen pormestari.
Aloitan klo 16 ja jatkan läpi yön, jos tarve vaatii.
New Yorkissa moni asia tapahtuu myöhään illalla.
Mitä muuttaisit yöllisessä New Yorkissa,
kun päiväpormestari nukkuu?
Ensimmäiseksi muuttaisin metrojärjestelmän, kuten moni muu.
Sen muuttaisin ensimmäisenä New Yorkissa.
Jokunen viikko sitten laitoin radiokanavani päälle.
Radiossa sanottiin, että Brooklynin halkova L-metro -
oli suljettu löyhkän vuoksi.
Koko päivä toistettiin jatkuvalla syötteellä,
että L-metrossa haisi ja se oli suljettu.
Mietin, oliko metro tosiaan suljettu löyhkän takia.
Mitä se edes tarkoitti?
Kuinka paljon pahemmalta siellä voisi enää haista?
Siellä pähkäiltiin hajun aiheuttajaa.
Miten se oli edes huomattu? Metro siis haisi kamalalta.
Oliko joku sanonut, että metro haisi tavallista pahemmalta?
Ennen sitä tuoksui sinisateelta ja alppikylältä.
Pitkin päivää selvitettiin, mistä se haju tuli.
L-metro oli ollut suljettuna viisi tuntia.
Selvittäjäporukka meni alas ja sanoi, ettei haissut yhtä pahalta kuin aiemmin.
Sehän olikin ollut tunteja tyhjillään.
Minäpä kerron, mikä L-metrossa haisee. Matkustajat!
Lopulta selvisi, että kyseessä oli moottoriöljyn vuoto.
Uutisissakin sanottiin, että sitä oli testattu -
eikä se ollut haitallista.
Ei. Se oli hyvän moottoriöljyn hajua.
Noin tunti syyskuun 11. iskun jälkeen -
ympäristönsuojeluviraston johtaja Christine Whitman -
meni paikalle ja totesi, ettei ilmassa ollut vikaa.
Ihmettelin ääneen, että sehän oli mahdotonta.
Sen oli pakko olla vale.
George Bush oli presidenttinä, joten olimme tottuneet valehteluun,
mutta pidin sitä mahdottomana.
Sen "pölyksi" kutsutun asian haistoi 80 korttelin päähän.
Mutta hänen mukaansa ilma oli kunnossa.
Nyt tuhansilla ihmisillä on syöpä,
koska se ei ollut mitään pölyä -
eikä se ollut kunnossa.
Eikö olekin mukava nähdä kaupunki näin rauhallisena.
Niin, koska siellä ei ole ketään.
Näin hiljainen New York? Jotain on sattunut.
Muistan aina, miten hiljaista oli syyskuun 11. jälkeen.
Ellei sitten asunut ihan tapahtumapaikalla.
Kaupungissa on ollut yhtä hiljaista vain,
ja asuin Midtownin hälinässä,
kun O.J. Simpsonin tuomio julistettiin.
Ilmeisesti koko kaupunki katseli televisiota.
Koko kaupunki vaikeni -
tuomion julistamiseen asti.
Mitä muuta halusitte? -Aioimme tehdä Godzillan kumipuvun.
Ishirō Honda! Tallomme koko kaupungin.
Ajelehdit siis alas... Onko tuo Hudson?
East River. Eli jos jokin osuu sinuun...
Enemmän pelkään, että osun johonkin kuin että jokin osuu minuun.
Eroaako tämä malli nykyisestä New Yorkista?
Kun hiljattain olin täällä ensimmäistä kertaa,
etsin rakennusta, jossa asun.
Mallin rakentamisen aikaan paikalla oli kolme varastoa,
joista tehtiin asuinrakennus. Onnistuin paikantamaan ne.
Tunsin, mitä nyt yleensä. Olisinpa ostanut kymmenen.
Suostuttelin ystävän tytärtä muuttamaan takaisin New Yorkiin.
Hänellä ei kuulemma ollut siihen varaa.
Kehotin häntä muuttamaan silti.
Kenelläkään ei ole varaa asua täällä. Silti kahdeksan miljoonaa ihmistä asuu.
Miten me sen teemme? Emme tiedä!
Se on arvoitus meille.
Ei mitään hajua.
Emme tiedä, mutta täällä sitä yhä ollaan.
Tänne voi tulla tietämättä, millä tulee toimeen,
ja jotenkin tienestit riittävät täällä elämiseen.
Niin yksinkertaista.
Kun New Yorkista lähtee vaikka vähäksikin aikaa,
arkielämän helppous häkellyttää.
Uuteen asuntoon muuttaessa pähkäilee,
missähän pesulakin on.
Aina sitä ei löydy. Aina sitä ei ole!
Tai joskus siellä käy...
Kolmessa kuukaudessa ajaudun aina sellaiseen riitaan,
etten voi enää käydä siellä.
Jotkut asuvat paikoissa,
joissa he vain ottavat ja menevät pesulaan.
Kuin se olisi pikku juttu.
Mutta New Yorkissa kaikki on yhtä Nibelungin sormusta.
Kaikki on yhtä oopperaa New Yorkissa.
Se on tajuton ongelma.
New Yorkissa asumisen vaikeuden tajuaa,
kun joku kysyy, miksi asun New Yorkissa,
enkä osaa vastata muuta,
kuin että halveksin ihmisiä, joiden kantti ei riitä siihen.
Kuka nyt asuisi paikassa, jossa kaikki on helppoa,
ihmiset ovat ystävällisiä,
eikä kukaan yritä jatkuvasti huijata.
Sekö muka aikuisen elämää?
On yllättävää, miten moni parikymppinen tulee kertomaan minulle -
haaveilevansa New Yorkissa elämisestä 70-luvulla. Aika vaikutti hauskalta.
Tiedän yhden asian.
Kun olin parikymppinen, en mennyt sanomaan ikäisilleni:
"Olisinpa elänyt New Yorkissa 30-luvulla."
Koska tiedetään, että asuin täällä 70-luvulla,
olen sen silminnäkijä.
Vähän kuin sisällissodan harrastaja näkisi Abraham Lincolnin -
ja innostuisi, koska hän oli ollut paikalla.
Ellet tehnyt varausta, odota ulkona.
Esitämme laulun pojasta New Yorkissa.
Suurin osa tutuistani samassa taloudellisessa asemassa -
tuskaili lämmityksen kanssa. Puhuimme siitä paljon.
Kun Max’s Kansas City -yökerhosta mentiin jatkoille, kysyin ensin, oliko lämmitystä.
Se oli uskomaton houkutin.
Sen haltija oli kuin nuori Brigitte Bardot.
"Löytyykö lämmitystä? Mennään."
New York Dolls oli mainio bändi. Vain harva näki sen.
Se esiintyi Mercer Arts Centerillä, joka vain romahti yhtenä päivänä.
Kävimme siellä tämän tästä katsomassa the Dollsia.
Muitakin, mutta etenkin the Dollsia.
Yhtenä päivänä paikka sortui.
Rakennus vain romahti. Niin sitä oli laiminlyöty.
Kun porukka kuuli paikan sortumisesta,
kukaan ei hämmästynyt. Vai niin.
Sinä vuonna sortui kolme rakennusta.
Ne sortuivat, koska niitä ei huollettu.
Niin se vain oli. Enkä miettinyt asiaa.
Mietin monia asioita, mutta en New Yorkin kunnostamista.
New York oli upea. Siksi tulinkin.
En tullut tänne, koska täällä oli puhdasta.
Tulin puhtaasta paikasta.
En uneksinut moitteettomasta New Yorkista.
En tullut turvallisuuden takia.
Tulen turvallisesta paikasta. En hakenut vaaraa.
En tykännyt olla vaarassa, mutta totuin nopeasti.
70-luvun tapani istuvat tiukassa.
Kun joku metrossa laittaa laukkunsa vierelleen ja jättää siihen,
mietin, hulluko hän on. Haluan viedä sen itse.
Sama se mitä pitelen, vaikka vain kynää,
pidän kiinni kynsin ja hampain. Kynäänihän ei viedä.
En laittaisi mitään viereeni. En ikinä!
Ei sillä, että kuvittelisin muiden pitävän sitä pommina,
vaan koska joku takuulla ottaisi sen.
Niin siinä käy.
Joskus vuoden 1971 tienoilla -
joku rikkoi tuulilasin autostani,
joka minulla oli ollut lukiosta asti,
ja otti kojelaudalta omenan ja tupakka-askin.
Tupakkapaketti maksoi 50 senttiä.
Omena 10 senttiä.
Kutsuin poliisin paikalle.
Tai kutsuin luokse, koska he seisoskelivat kadulla.
Kerroin, että joku rikkoi tuulilasin ja rosvosi kojelaudan tyhjäksi.
Poliisi kysyi, mitä he veivät.
Kerroin, että omenan ja tupakka-askin.
Hän vastasi: "Mitä oikein odotit?
Jos jätät sellaisia arvoasioita näkyviin,
vorot rikkovat tuulilasin. Kuka nyt ei tekisi niin?
Oletko ihan ääliö?"
Koska hän oli oikeassa, en väittänyt vastaan.
Toden totta. Mitä oikein odotin?
Yhdessä otsikossa luki:
"Presidentti New Yorkille: Painu helvettiin."
"Ford kaupungille: Kupsahda pois."
Ja kumpi sitten kupsahtikaan?
Vaikka New York ei ole entisensä,
tuskinpa minun annettaisiin asua muualla.
Jonkinlainen kaupunginneuvosto varmaan kokoontuisi yhteen -
ja tulisi kertomaan, että minun on syytä lähteä.
En saisi jäädä.
Niin minulle käy aina. -"Sinun on aika lähteä."
Tekstitys: Tiina Valjanen