‎UN SERIAL DOCUMENTAR ORIGINAL NETFLIX
‎Viața ta e tot ce ai, oricine ai fi. ‎Dar în cărți ai un catralion de vieți.
‎Pentru mine e o sursă infinită de bogăție.
‎Poate de-aia banii mă lasă rece.
‎Odată ce poți citi, ești foarte bogat.
‎Așadar, dacă ai citi non-stop, ‎nu te-ai gândi la bani, ar deveni futili.
‎Dar cititul e vital.
‎Ți se pare sufocantă ‎corectitudinea politică?
‎Vrea să știe dacă mi se pare sufocantă ‎corectitudinea politică.
‎Îți spun sincer ‎că eu respir fără probleme.
‎Unde să stau?
‎Luăm fiecare masă la rând ‎și apoi alegi una.
‎Care ți se pare bună.
‎- Adu-o pe aici! Cum e? ‎- E bine.
‎Mâncarea e groaznică.
‎BIBLIOTECI
‎Cititul e o preferință. ‎Asta cred eu despre citit.
‎E doar o preferință.
‎Dacă crești într-un mediu ‎în care ai cărți la dispoziție,
‎adică le ai în casă ‎sau te duce cineva la bibliotecă
‎sau este una la școală,
‎nu e obligatoriu ‎să prinzi gustul cititului.
‎Chiar cred că e doar o preferință.
‎Din clipa în care am învățat să citesc, ‎mi s-a părut incredibil.
‎Lumea a devenit…
‎Și eram fericită dinainte, ‎am avut o copilărie bună.
‎Dar, prin citit, lumea mea s-a extins ‎de un miliard de ori.
‎Ăla era rostul cititului, într-un fel. ‎Acum nu mai e.
‎Acum oamenii spun ‎că nu există cărți despre ei,
‎că nu se pot regăsi în ele.
‎Iar eu nu am simțit niciodată ‎că m-am regăsit într-o carte.
‎O carte nu trebuie să fie o oglindă, ‎ci trebuie să fie o poartă!
‎Părerea mea. Nu m-am gândit ‎că o să mă regăsesc într-o carte.
‎Nu mi-a cășunat asta.
‎Nici când eram copil nu mi-a cășunat. ‎Dar m-am îndrăgostit instant de citit.
‎A existat odată găselnița aia ‎cu „cititorul obișnuit”.
‎- A dispărut. ‎- L-a înlocuit scriitorul obișnuit.
‎Nu ți se pare?
‎Oamenii erau mai atrași de cărți ‎mai de mult.
‎Nu ești de acord? ‎Era o atracție autentică.
‎Da, erau mai deschiși ‎și poate căutau o lume,
‎un univers ‎sau experiențe mintale alternative.
‎Ai mai zis asta ‎și cred că e mai adevărat decât credeam.
‎Mulți cititori caută o oglindire ‎a vieților lor.
‎Da, a lor înșiși.
‎Dar cred că cititorul, într-un fel…
‎Eu sunt cititorul cărților scrise de mine.
‎Tu, da. Dar nu și ceilalți cititori. ‎Asta vreau să-ți transmit.
‎Cititorii tăi nu sunt ca tine.
‎Ba da, sunt.
‎Tu folosești „noi”. ‎Mi-ai zis că eu folosesc „voi”.
‎Ți-am dat un manuscris. Ai zis așa:
‎„Nu ar trebui să te adresezi cititorilor ‎ la persoana a II-a,
‎ci la a I-a”, iar eu am întrebat de ce.
‎- La care tu: „Ca să inviți cititorul.” ‎- Dar eu nu vreau să invit cititorul.
‎Mă refer strict la persoana a II-a.
‎Nu sunt o gazdă.
‎Nu sunt o gazdă, sunt o procuroră.
‎Dar tu ești gazdă, tu vrei să-i inviți.
‎- Da. ‎- Da.
‎Chiar mă străduiesc. Haideți înăuntru!
‎Am cumpărat recent ‎un dicționar de stenografie.
‎Cumpăr cărțile care mi se pare speciale.
‎Mai ales dicționarele, ‎am zeci de exemplare acasă.
‎Nu mai văzusem dicționar de stenografie.
‎Așa că mi-am întregit colecția, ‎deși știu stenografie.
‎Câteodată, când vii aici, ‎dar e valabil și la Strand,
‎unde se aduc cărți vechi ‎și le despachetează…
‎Și în librăria asta, și la Strand,
‎am pățit să cer un preț ‎și librarul să spună:
‎„- Unde ai găsit-o?Nu e voie… ‎- Sub o masă.
‎Dar n-ai voie acolo.”
‎Dar când am găsit ‎dicționarul de stenografie,
‎casierița mi-a zis: ‎„Știam că o să-l cumperi.”
‎Una e să cumperi dintr-o librărie, ‎alta e să comanzi online.
‎Nu am calculator, dar rog un prieten ‎să-mi comande de pe Amazon.
‎Trebuie să cunosc cartea, ‎deci nu e la fel.
‎Într-o librărie ai privilegiul ‎de a inspecta
‎și de a descoperi cărțile.
‎Îmi amintesc că erau multe anticariate ‎pe Fourth Avenue.
‎Și au rezistat ‎cât au rezistat și librarii,
‎pentru că nu voiau ‎să-ți vândă nicio carte.
‎Ăia de stăteau cu nasul în cărți vechi.
‎Intrai în librărie, își ridicau privirea ‎și deja erau iritați.
‎Luai o carte, întrebai cât costă.
‎Acum doar Strand a mai rămas ‎pe Fourth Avenue. Atât.
‎Clădirea asta nu a intrat ‎pe piața imobiliară.
‎Știu cât li s-a oferit proprietarilor,
‎care dețin și librăria, ‎și e o sumă uriașă.
‎Milioane de dolari.
‎Nu faci milioane vânzând cărți,
‎nici dacă le vinzi din 1925.
‎Dar au refuzat să vândă.
‎Nu te îmbogățești la cârma unei librării.
‎Oamenii deschideau librării ‎pentru că iubeau cărțile.
‎Așa că fiecare librărie ‎are sensibilitatea ei.
‎Unele librării erau nișate rău.
‎Nu pentru că erau ilegale,
‎ci pentru că erau la etajul cinci ‎al unei clădiri.
‎Îți spunea cineva: „La etajul cinci ‎din clădirea aia de pe 12th,
‎este o librărie comunistă.”
‎E evident că soiul ăsta de afacere ‎nu a fost profitabilă vreodată,
‎iar eu nu sunt comunistă,
‎dar m-a intrigat ‎și am vrut să văd ce au acolo.
‎Și mi-am luat câteva cărți comuniste.
‎Pentru că nu aveam ‎nicio carte comunistă acasă.
‎Apoi le-am citit.
‎De-aia a eșuat comunismul. ‎N-au scriitori buni.
‎INFORMAȚIA E LUMINĂ. ‎ORICE INFORMAȚIE E LUMINĂ.
‎CĂRȚILE SUNT PATRIMONIUL LUMII
‎ȘI MOȘTENIREA VREDNICĂ ‎A GENERAȚIILOR ȘI A NAȚIUNILOR.
‎UNIVERSUL E ȚESUT DIN POVEȘTI, ‎NU DIN ATOMI.
‎Oamenii încă mai au cărți.
‎Problema e că nu mai poți dărui cărți.
‎Îmi făceam inventarul cărților anual
‎și găseam doritori ‎pentru ce voiam să arunc.
‎Școli, biblioteci din școli.
‎Acum nu le ia nimeni ‎pentru că ocupă spațiu.
‎Sunt complet incapabilă să arunc o carte.
‎Pur și simplu nu pot. ‎Parcă aș arunca o ființă umană.
‎De fapt, mai degrabă ‎aș arunca anumite ființe umane.
‎În ochii mei, o carte se aseamănă mult ‎cu o ființă umană,
‎așa că nu le pot arunca.
‎Am văzut cărți aruncate la gunoi ‎și e groaznic.
‎Chiar dacă e a unui critic care m-a ars, ‎tot nu pot să o arunc.
‎Chiar dacă nu merita ‎să vadă lumina tiparului.
‎Am și din alea, aranjate în stive.
‎Dacă vin oameni în vizită și sunt curioși…
‎Am anumite stive de cărți ‎și mereu îi încurajez să ia una.
‎„Asta e bună”. Eu știu că nu e, dar ia-o!
‎Citești operele scriitorilor tineri? ‎Citești mult?
‎Da. Citesc mult. ‎Asta e activitatea mea principală.
‎Devorez cărți.
‎Cum faci față faptului că știi,
‎chiar dacă le alegi pe sprânceană, ‎că nu le poți citi pe toate?
‎Mereu am avut, deși devine tot mai greu,
‎prieteni mai în vârstă decât mine ‎care mi-au recomandat cărți.
‎Iar eu le-am citit.
‎Și mă plimbam des prin librării, ‎dar acum sunt tot mai puține.
‎Mă gândesc des la asta. ‎Dacă primesc o recomandare
‎și mi se pare bună, cumpăr cartea.
‎Dacă primesc o recomandare ‎de la cineva foarte antipatic,
‎aș da vina pe ei dacă nu mi-ar plăcea.
‎Am urlat la cineva odată, ‎l-am sunat și am urlat la telefon
‎pentru că am cumpărat o carte ‎din cauza recomandării lui.
‎Nu auzisem de cartea aia.
‎Și era recomandată de un scriitor bestial.
‎Am cumpărat cartea.
‎Am citit-o. A fost groaznică.
‎L-am sunat și i-am zis așa: ‎„Ce-i cu tine? Tocmai am citit-o.”
‎La care el: „Păi îl cunosc.”
‎I-am zis așa: „Data viitoare, ‎înainte să faci așa ceva, mă suni
‎și îmi spui: «Fran, o să vezi ‎că recomand o carte, dar nu e bună.»”
‎Sunt cărți, mai ales cărți recomandate ‎de oameni importanți,
‎a căror autori sunt considerați genii.
‎Accept presiunea și cumpăr cartea.
‎Apoi mă întreabă: ‎„Așa-i că e grozavă? Ai citit-o?”
‎Și-mi dau seama că am citit doar o parte.
‎„De ce? Nu-ți place?”
‎La care eu: „Nu. Mai rău. ‎Am uitat că o citesc.”
‎Cea mai cruntă soartă.
‎Să uiți că citești o carte e mai rău ‎decât s-o închizi furios.
‎N-am închis-o furioasă, am abandonat-o.
‎A sunat telefonul sau s-a făcut ora mesei
‎și am uitat că am început-o.
‎Aici e genealogia?
‎Da, aici e.
‎Când a venit familia ta aici? ‎Sunt câteva cărți.
‎Italieni în America.
‎În 1910, 1909.
‎Am uitat unde erau. Aveau o grămadă.
‎- Aici sunt norvegienii. Cui îi pasă? ‎- Exact!
‎Oamenii mai tineri de 40 de ani ‎nu au lucruri.
‎Nici cărți, nici viniluri.
‎Le au pe aparate. Totul e pe aparate.
‎Nu. Unde am văzut asta?
‎Mayflower Families,‎ 12 volume.
‎Eu îmi închipuisem că e o barcă mică.
‎- Foarte mică. ‎- Cu câțiva englezi protestanți.
‎De-aia nu a urcat familia mea la bord.
‎Și-au zis: „Prea aglomerat!”
‎Mai stăm câteva sute de ani
‎ca să ne îmbulzim în burta vaporului.
‎Aici. Nu știu cum…
‎- Aici. ‎- Ai găsit?
‎Da.‎ ‎Italieni în America.
‎- Unde ești? ‎- La 1893, 1895.
‎- Știi când au venit? ‎- În 1910.
‎Avem 1903, 1904, 1905.
‎Mă tem că n-ai ajuns de suficient timp. ‎Încă nu au scris despre asta.
‎Gata. Ador jocurile de societate, domnule.
‎Credeam că sunteți în căutare ‎de maladii și boli contagioase aici.
‎Din păcate, doamnă, s-a dovedit științific
‎că lipsa inteligenței ‎se moștenește genetic,
‎deci e contagioasă, putem spune.
‎Nu vrem ca oameni inferiori ‎să se amestece cu cetățenii noștri.
‎Ce viziune modernă!
‎- Știi filmul ‎Golden Door? ‎- ‎Da.
‎Mi s-a părut foarte bun,
‎pentru că am aflat multe lucruri noi ‎despre imigranți.
‎Nu știam cât de strictă era vama ‎la Ellis Island.
‎Dar știam că străbunicul meu,
‎care venise din Rusia,
‎a fost reținut la vamă ‎pentru că avea conjunctivită.
‎Se îmbolnăvise pe minunatul vapor ‎cu care venise. Nu pe Mayflower.
‎Se tratează cu antibiotice, ‎dar pe vremea aia nu existau.
‎Și l-au pus să stea în carantină.
‎Știau că e contagios.
‎„Dacă îți trece în câteva zile, rămâi. ‎ Dacă nu, pleci.”
‎Da.
‎Din fericire, și-a revenit și l-au primit.
‎Pe unii i-au refuzat ‎și viața lor s-a schimbat.
‎- Din cauza conjunctivitei. ‎- Da.
‎Uită-te în jos!
‎Uită-te în sus!
‎Jos.
‎Sus.
‎Multe valuri de imigranți ‎au trecut prin Lower East Side.
‎Nu doar evreii. ‎Ci și italienii și mulți alții.
‎Au deschis un muzeu ‎al locuințelor imigranților, Tenement.
‎Tenement! Ce este de văzut acolo?
‎Epidemia de tuberculoză? Știi ce zic?
‎Ce pui acolo? Înțelegi ce zic?
‎Muzeul Tenement. ‎Chiar tânjim după așa ceva? Nu cred.
‎Aveai cadă în bucătărie. ‎Da, e ceva de văzut.
‎Pentru mine….
‎Nu știu. Pare absurd, sincer.
‎Nu vreau să descurajez ‎vizitele la muzeul ăla.
‎Nu e bine ca tinerii să afle ‎despre condițiile de atunci?
‎Despre cum trăiau imigranții, ‎bunicii și părinții mei.
‎Sunt multe romane și cărți bune ‎despre epoca aia, scrise tocmai de ei,
‎care îți oferă o imagine mai bogată ‎decât imaginile propriu-zise.
‎Muzeul e bun ‎pentru că le oferă suport vizual.
‎Oamenilor li se pare mai ușor ‎să te uiți la ceva decât să citești.
‎Dar muzeul ăla nu e esența ‎vieții de atunci.
‎Ce autor nu citești?
‎S-a aflat că Henry Roth a făcut sex ‎cu sora lui,
‎și a fost oribil.
‎Dar tot i-aș citi cărțile.
‎Desigur, se schimbă optica.
‎Dar Henry Roth nu era un poet senin ‎care elogia natura.
‎Știu că orice operă, ‎chiar și ălea de ficțiune,
‎are un sâmbure de adevăr la bază ‎sau un gând real.
‎Nu credeam că Henry Roth ‎era un tip simpatic.
‎Nu aveam părerea aia. ‎Dar cred că e un scriitor grozav.
‎L-aș citi în continuare.
‎Dacă ar fi în viață, ‎poate că n-aș vorbi cu el.
‎Dar e mort
‎și ar trebui citit.
‎Mai e și James Levine, ‎un artist absolut minunat.
‎Nu spun că nu cred acuzațiile.
‎Dacă sunt complet fondate…
‎Bun, a avut un loc de muncă. ‎A fost dirijor la Opera Metropolitană.
‎Da, trebuie concediat. Înțeleg.
‎Dar nu trebuie să scoată înregistrările… ‎De ce?
‎Asta nu înțeleg.
‎Ideea era să nu facă bani?
‎Încă e bun. E un artist grozav.
‎Să concediezi oameni…
‎Da, e necesar, dacă fac lucruri oribile.
‎Mai ales ce se spune că a făcut el.
‎Dar să nu le citești cărțile ‎și să nu le asculți muzica…
‎Mi se pare fără rost.
‎Oamenii spun că nu poți asculta muzica lui ‎fără să te gândești la acuzații.
‎Ei nu pot, eu pot.
‎Când eram mică, la șapte sau opt ani,
‎mama mi-a cumpărat asta.
‎Cartea asta. Se numește ‎Six Little Cooks.
‎Nu-mi venea să cred că o să fie a mea.
‎Încă tresar când realizez că e a mea.
‎Pentru că e foarte frumoasă, ‎după cum se vede.
‎Și cred că a fost publicată prin 1900.
‎Nu-mi venea să cred că am un obiect ‎care pare foarte important.
‎Mi se părea importantă
‎pentru că semăna cu ceva ‎ce vezi în librării sau muzee.
‎Ador cartea asta
‎și dacă ar păți ceva, aș suferi enorm.
‎E o carte bine păstrată, ‎care a fost a unei fete de șapte ani.
‎Așa de grijulie sunt cu cărțile mele.
‎Odată, tot pe la vârsta aia,
‎citeam o carte despre Nancy Drew ‎și am scăpat-o,
‎apoi am ridicat-o și am pupat-o.
‎M-a întrebat mama ce fac.
‎Și i-am zis că trebuie să pupi cartea ‎dacă o scapi.
‎M-a întrebat cine mi-a zis asta.
‎Așa ni s-a spus la sinagogă.
‎Dacă scapi cartea de rugăciuni ‎sau cum îi zice, trebuie s-o pupi.
‎La care mama: „Nu toate cărțile!”
‎Debutul tău ca scriitoare a fost ‎o rubrică în ‎Interview.
‎După ce ai făcut asta…
‎I Cover the Waterfront ‎se numea…
‎Nu, rubrica din Interview se numea ‎The Best of the Worst.
‎Făceam recenzie de film.
‎Nu scriam despre filme cu buget mare,
‎ci despre filme ‎de la American International Pictures.
‎Ei erau specializați într-un gen ‎care îmi plăcea mult.
‎Le arătau distribuitorilor în New York.
‎Și mergeam la proiecții. ‎Am făcut recenzii vreo doi ani.
‎Apoi am început ‎I Cover the Waterfront ‎care era mai cuprinzătoare.
‎Scriam despre toate subiectele.
‎- Ți-am zis că aveam cartea aia. ‎- Care?
‎Cu ce ai scris în ‎Interview ‎în anii '70.
‎- Recenziile mele sunt acolo. ‎- Da.
‎- The Best of the Worst. ‎- Da, exact.
‎- Filmele făcute de AIP. ‎- Da.
‎Nu le-au proiectat în New York. ‎Poate pe strada 42nd.
‎Le-au proiectat în aer liber.
‎Acolo rulau majoritatea filmelor.
‎Țineau proiecții la 1600 Broadway.
‎- Mai știi sala aia? ‎- Era minunată.
‎- Murdară rău. ‎- Eram pe lista celor de la AIP.
‎Așa aveam acces la proiecții. ‎Și am început să scriu despre ele.
‎Îmi plăcea să scriu despre ele.
‎Nu mă interesa să devin critic de film,
‎ci doar voiam să găsesc subiecte amuzante.
‎- Filmele bifau asta. ‎- Erau geniale.
‎Ai făcut unul dintre ele.
‎- Boxcar Bertha. ‎- L-am puricat, știi?
‎Nu.
‎Îmi amintesc foarte bine.
‎Am aflat recent că tu l-ai făcut ‎și mi-am amintit că am scris despre el.
‎Dar nu știam că tu l-ai făcut.
‎Da?
‎Ne poți povesti despre revista ‎Interview ‎și Andy Warhol?
‎Nu știu ce să spun. ‎S-a întâmplat acum mult timp.
‎Când am început să lucrez la ‎Interview‎, ‎aveam doar 20 de ani.
‎Și am făcut asta preț de 11 ani. ‎O perioadă destul de îndelungată.
‎Și nu prea m-am înțeles cu Andy.
‎Nici Andy cu mine.
‎Se descurcă mai bine de când e mort.
‎De unde știu? Mi-am vândut ‎lucrările de la el chiar înainte să moară.
‎Ca să-mi plătesc întreținerea.
‎Nu sunt jalnică ‎doar în domeniul imobiliarelor.
‎Sincer, cred că de-aia a murit Andy.
‎Înțelegeți? Și-a zis:
‎„Las' că vezi tu!”
‎Cum a murit, cum a crescut prețul.
‎Pentru mine, schimbarea New York-ului ‎e marcată fundamental
‎de faptul că standul de ziare, ‎care era deschis non-stop,
‎la Columbus Circle, ‎acum e loc de închiriat biciclete.
‎New York-ul nu mai arată ca odinioară. ‎Înainte era scufundat în hârtie de ziar.
‎Era în șanțuri, în tomberoane.
‎Mai știi locul ăla din Times Square ‎cu ziarele?
‎Da. Oamenii aruncau ziare peste tot. ‎Un miliard de ziare, zilnic.
‎Ajungeau în șanțuri. ‎Coșurile de gunoi erau pline.
‎În metrou era plin de ziare, ‎pe scaune și pe jos.
‎Acum rar vezi oameni citind ziarul ‎în metrou.
‎Pe vremuri, aia era damblaua tuturor.
‎Dar vezi oameni citind cărți în metrou.
‎Nu mulți, dar vezi oameni făcând asta
‎și majoritatea sunt tineri, ‎la vreo 20 de ani.
‎Mi-am întrebat redactorul, ‎care are copii de vârsta aia,
‎dacă citesc cărți pe Kindle ‎sau cum îi zice.
‎Și mi-a spus că ei citesc cărți adevărate.
‎Mi-a zis că oamenii care citesc…
‎Mai este și altceva pe lângă Kindle.
‎A zis că oamenii ăia au 40 sau 50 de ani.
‎Nu mereu îmi dau seama…
‎Încerc să aflu ce citesc oamenii.
‎E extrem de important pentru mine.
‎Ce citești?
‎Orice carte e bună, ‎chiar dacă eu n-aș citi-o.
‎Dacă e o carte, e bine.
‎Citește-o!
‎Salut! Vă cumpărați cărți de aici?
‎De la chioșc? Nu.
‎Nu. Sigur că nu. Crezi că e corect ‎să aduci o carte în Times Square?
‎- Nu e corect față de cărți. ‎- Da.
‎- Cărțile n-au niciun cuvânt de spus. ‎- E jignitor.
‎Dacă nu vinzi cărți, ‎și sigur n-o faci, ce cauți aici?
‎Vinzi tricouri?
‎- Vindem multe genți. Dar și cărți. ‎- Da.
‎Asta e o carte bestială. ‎Le-o cumpăr copiilor.
‎E foarte bună.
‎Doamnelor și domnilor, Fran Lebowitz!
‎Ce ai publicat prima dată?
‎- Metropolitan Life. ‎- ‎Apoi‎ Social studies.
‎Două colecții de eseuri amuzante ‎care te țin în priză.
‎Și de câte ori au fost retipărite, ‎într-o formă sau alta?
‎De patru sau cinci ori, ‎în diferite formate.
‎- Scrii și pentru copii. E o premieră. ‎- Da.
‎O să mai scrii ceva nou?
‎- Asta e nouă. ‎- Cea cu panda? Dar e pentru copii.
‎- Scriu un roman. ‎- Ca acum șase ani.
‎- Când am vorbit atunci… ‎- Nu.
‎Trebuia să-l scriu, dar am nevoie ‎de zece ani de îmbufnare.
‎- Zece ani de îmbufnare? ‎- Da.
‎Ai reușit să obții ce îți doreai ‎în direcția aia?
‎Aproape.
‎- Suferi de… ‎- Da.
‎Bine.
‎Pe frigiderul bibliotecii din NY ‎este un citat de-al tău.
‎- Jumătate din citat. ‎- Da.
‎Zice așa: „Gândește înainte să vorbești. ‎Citește înainte să gândești.” Restul?
‎Restul, din câte îmi amintesc, ‎căci e vechi…
‎E ceva ce am scris pentru ‎Newsweek ‎în 1978.
‎Așadar,‎ Newsweek‎, în 1978, ‎era o publicație de vază.
‎Și avea o rubrică ‎pe ultima pagină, ‎My Turn.
‎Și mereu invitau pe cineva ‎să scrie articole.
‎După ce am scos prima carte, m-au invitat.
‎Părinților mei nu le-a venit să creadă, ‎mă tot întrebau: „Chiar te-au invitat?”
‎Ai mei primeau ‎Newsweek ‎pentru că mulți evrei nu primeau ‎Time.
‎Time era deținut de Henry Luce, ‎un antisemit cunoscut.
‎Primeau ‎Life, ‎dar nu prea reacționau la asta.
‎Dar primeau ‎Newsweek‎.
‎Am decis să scriu pentru rubrica aia.
‎„Cum adică? Tu?”
‎Li se părea de neconceput.
‎Am scris despre adolescenți. ‎Un set de sfaturi pentru adolescenți.
‎Chestii pe care ar trebui să le facă.
‎Vă spun și restul citatului.
‎După „citește înainte să gândești”, e așa:
‎„Așa poți contempla ‎o idee pe care n-ai născocit-o tu.
‎O mișcare înțeleaptă la orice vârstă, ‎dar mai ales la 17 ani,
‎când e foarte riscant ‎să tragi concluzii exasperante.”
‎ÎN AMINTIREA ÎNDRĂGITEI TONI MORRISON
‎Locul ăsta, The Players Club,
‎a fost cumpărat de Edwin Booth, un actor.
‎El a fondat The Players Club.
‎Când a murit, clubul a moștenit clădirea.
‎Dar fratele lui…
‎era John Wilkes Booth.
‎Fratele lui l-a ucis pe Abraham Lincoln.
‎Și este o scrisoare la etaj…
‎Nu scrisoarea originală, dar o copie a ei,
‎pe care o trimisese la un ziar.
‎Era adresată „concetățenilor mei”
‎și își cerea scuze pentru fratele lui.
‎Citeam scrisoarea și mi-am zis:
‎„Știu mulți oameni ‎care se plâng de frații lor.”
‎De fapt, aproape toți oamenii se plâng ‎de frații lor.
‎Dar când citeam scrisoarea, mi-am zis:
‎„Indiferent ce fel de frate ai avea…”
‎Adică poți avea unul care îți cere bani ‎și nu ți-i dă înapoi
‎sau o soră bârfitoare sau știți voi…
‎Dar măcar te poți consola
‎cu faptul că nu l-au ucis ‎pe Abraham Lincoln.
‎Sunt sigură că Edwin Booth îi asculta ‎pe amicii lui cum se plâng de frații lor,
‎până a comis-o fratele lui.
‎Apoi, dacă oamenii începeau ‎să se plângă de frații lor,
‎li se tăia: ‎„Taci, fratele lui l-a ucis pe Lincoln.
‎Mai bine nu vorbim.”
‎Mereu există cineva ‎cu probleme mai mari decât ale tale.
‎- Bine. ‎- Gata?
‎Da, înțeleg.
‎Da, filmează!
‎Așa. Continuă!
‎În stânga ei.
‎Da. Ăla e alt pod.
‎Bun. A reușit.
‎Dar ăla de vrea să facă o autostradă ‎prin Manhataan?
‎Robert Moses, cel care a făcut asta? ‎Asta e lui Moses.
‎- Toată treaba asta… ‎- Trebuia să rămână la machete.
‎Deși nici el nu știe, ‎era un miniaturist bun.
‎N-am văzut asta la Expoziția Universală.
‎Era plin de atracții incredibile acolo,
‎așa că nici nu mi-a trecut prin cap ‎că ar fi și asta.
‎Nu pot să cred că încă e aici.
‎Bun. Da.
‎Subtitrarea: Cătălina Vod