A NETFLIX SAJÁT GYÁRTÁSÚ DOKUMENTUMFILM-SOROZATA
Mindenkinek egy élete van.
Ám a könyvekben számtalan életünk lehet.
Számomra ez végtelen gazdagságot jelent. Talán ezért nem érdekelt soha a pénz.
Az olvasás által hihetetlenül gazdaggá válunk.
Ha egész álló nap olvasunk,
nincs időnk a pénzen agyalni. A pénz elenyésző egy könyvhöz képest.
Fojtogatónak találja a politikai korrektséget?
Azt akarta tudni, fojtogatónak találom-e a politikai korrektséget.
„Kapok levegőt”, feleltem.
Hová üljek?
Asztalról-asztalra járunk majd. Válassz egy asztalt!
Amelyik kényelmesnek tűnik.
- Na, milyen? - Jónak tűnik.
Habár az étel ehetetlen.
KÖNYVTÁRAK
Meggyőződésem, hogy az olvasás ízlés kérdése.
Ízlés kérdése.
Ha olyan környezetben növünk fel, ahol rendelkezésünkre állnak könyvek
- legyenek azok otthoni könyvek, könyvtáriak,
vagy iskolai könyvtárból valók -,
lesz, aki megszereti az olvasást, és szokásává válik, más viszont nem.
Szerintem ez ízlés kérdése.
Ahogy megtanultam olvasni, számomra hihetetlen élményt nyújtott.
Mintha a világ…
Előtte is boldog voltam. Boldog gyermekkorom volt,
de az olvasás által a világom ezerszer nagyobbá vált.
Régebben ez volt az olvasás lényege. Ma már nem.
Az emberek manapság arra panaszkodnak,
hogy a hozzájuk hasonlókról nem íródnak könyvek,
hogy nem tudják beleképzelni magukat.
Én sosem képzelem magam bele a könyvekbe.
A könyv nem tükörként funkcionál, hanem ajtóként!
Őszintén szólva, eszembe sem jutott beleképzelni magam a könyvekbe.
Fel sem merült.
Gyerekként sem jutott eszembe.
Az első perctől fogva imádtam olvasni.
Régen létezett egy képzeletbeli személy, az „átlagos olvasó”.
- Nem tudom, mi történt. - Lecserélődött az átlagos íróra.
Nem gondolod?
Régen az emberek nyitottabbak voltak a könyvek iránt.
Nem igaz? Tényleg nyitottak voltak.
Igen, szerettek olvasni,
és talán egy alternatív
világ, univerzum vagy fantázia után kutattak.
Ezt már mondtad korábban, és több igazság van benne, mint gondoltam.
Sok olvasó valóban az életének másolatát keresi a könyvekben.
Saját magukat.
Úgy gondolom, az olvasó bizonyos értelemben…
Én vagyok az általam írt könyveknek az olvasója.
Igen, de a többi olvasó nem. Ezt próbálom elmagyarázni.
A többi olvasód nem te vagy.
De, igen!
Te többes szám első személyben írsz.
Egyszer azt mondtad, én egyes szám második személyben.
Odaadtam egy írásomat. Egy javaslattal éltél:
„Itt egyes szám második személyben írsz, de ez így nem jó.
Többes szám első személyben írj!” „Miért?”, kérdeztem.
„Az vonja be az olvasót”, felelted.
„De én nem akarom bevonni az olvasót”, ellenkeztem.
„Direkt írtam egyes szám második személyben.”
„Nem vagyok háziasszony!”, mondtam.
„Nem háziasszony vagyok, hanem ügyész.”
Te háziasszony vagy. Betessékeled őket a házadba.
- Igen. - Igen.
És nagyon igyekszem. Fáradjanak be!
Nemrég vettem egy gyorsíró szótárfüzetet.
Ha meglátok egy nekem tetsző könyvet, megveszem.
Számtalan szótáram van.
Még sosem láttam gyorsíró szótárfüzetet. Azért vettem meg, mert ilyenem nem volt.
Előfordul, hogy amikor itt járok, vagy a Strandben,
ahol régi könyveket vásárolnak, majd kicsomagolják őket…
Mindkét üzletre igaz, hogy amikor a könyv áráról érdeklődöm,
a reakció a következő:
„Hol találta ezt?” „Bemásztam az asztal alá”, mondom.
„Oda nem szabadna bemásznia.”
De amikor megtaláltam a szótárt, és a kasszához vittem, az eladó így szólt:
„Sejtettem, hogy ezt veszi meg.”
Nagyon más könyvesboltba látogatni, mint könyvet rendelni.
Nekem nincs számítógépem, így a barátaimon keresztül rendelek.
De ahhoz ismernem kell a könyvet.
A könyvesboltot körbejárva kérdezősködünk.
Találunk ezt-azt.
Emlékszem, régen egymást érték az antikváriumok a negyedik sugárúton.
A tulajok haláláig ott roskadoztak a könyvek,
mert sosem adtak el egyetlen egyet sem.
Odabent bújták a porlepte könyveiket.
Ott üldögéltek. Amikor besétáltál, bosszúsan felpillantottak.
Odavittél egy könyvet. „Ez mennyibe kerül?”, érdeklődtél.
Már csak a Strand van nyitva. A többi bezárt.
Ezt az épület megmaradt eredeti formájában.
Tudom, hogy rengeteg pénzt ajánlottak az épület tulajainak,
akik egyben a könyvesbolt tulajdonosai is.
Dollármilliókat.
Könyvárusításból nem lehet meggazdagodni, akkor sem, ha 1925-ben nyílt az üzlet.
De nem adták el.
Egyetlen könyvesbolt-tulaj sem gazdagodott meg.
Azért nyitottak könyvesboltot, mert imádták a könyveket.
Minden könyvesboltban más és más miliő uralkodott.
Voltak eldugott könyvesboltok.
Ezek nem illegálisak voltak,
csupán egy épület ötödik emeletén üzemeltek.
Szájról szájra terjedt. „A 12. utcai épületben, az ötödik emeleten
van egy kommunista könyvesbolt.”
Ez sosem számított túlságosan jövedelmező üzletnek,
én nem voltam kommunista, de ennek ellenére meg akartam látogatni.
Nem volt kommunista könyvem.
„Nincsenek otthon kommunista könyveim”, gondoltam.
Így elolvastam őket.
Ezért nem működött a kommunizmus. Nem voltak jó íróik.
AZ INFORMÁCIÓ FÉNYES. AZ INFORMÁCIÓ ÖNMAGÁBAN, BÁRMIRŐL IS SZÓLJON, FÉNYES.
A KÖNYVEK A VILÁG GONDOSAN ŐRZÖTT KINCSEI,
GENERÁCIÓK ÉS NEMZETEK HÁTRAHAGYOTT ÖRÖKSÉGEI.
AZ UNIVERZUMOT TÖRTÉNETEK, NEM PEDIG ATOMOK ALKOTJÁK.
Az embereknek biztosan vannak könyveik.
A könyveket ma már nem lehet elajándékozni.
Régen minden évben átnéztem a könyveimet. Bárki szívesen fogadta, ami nem kellett.
Az iskolák, az iskolák könyvtárai.
Már senkinek sem kellenek, mivel rengeteg helyet foglalnak.
Teljességgel képtelen vagyok kidobni akár egyetlen könyvet is.
Nem vagyok rá képes. Mintha egy embert dobnék ki a kukába.
Habár elég sok olyan ember van, akit szívesen látnék a kukában.
Számomra a könyv áll legközelebb az emberi lényhez,
ezért képtelen vagyok kidobni.
Előfordul, hogy látok könyveket a kukában. Borzasztó dolog.
Még egy rossz kritikától sem tudok megszabadulni.
Egy silány, könyvnek is alig nevezhető förtelemtől sem.
Bár megjegyzem, nálam azok is halomban állnak,
így ha valakit áthívok, egyből kiszúrják.
Ott állnak halomban. „Vidd csak el! Bármelyiket”, mondom.
„Ez érdekesnek tűnik.” „Nem az, de vidd csak el!”
Sok új, fiatal írótól olvas? Sokat olvas?
Igen, az időm nagy részét az olvasás teszi ki.
Egy könyvmoly vagyok.
Hogyan képes elmerülni egy könyvben tudván,
hogy akkor is, ha csak a jókat olvassa el, nem fog a végére jutni?
Mindig is voltak idősebb barátaim, bár ez egyre nehezebben kivitelezhető,
akik ajánlanak könyveket. Mesélnek róla, én pedig elolvasom.
Régen a könyvesboltokban nézelődtem, de ma már egyre kevesebb van belőlük.
De folyton ezen jár az agyam, így ha valaki ajánl egy könyvet,
és megtetszik, akkor megveszem.
Ha valaki ajánl egy könyvet,
de nem tetszik, vagy egyenesen utálom,
akkor megharagszom az ajánlóra.
Egyszer kiabáltam is valakivel. Felhívtam és kiabáltam a fickóval.
Azért vettem meg egy könyvet, mert az ő idézete állt benne.
Sosem hallottam még a könyvről,
de egy fantasztikus író idézete állt benne. Így hát megvettem.
Elolvastam. Rettenetes volt.
Felhívtam a fickót. „Beléd meg mi ütött?”, vontam kérdőre. „Az imént olvastam el.”
„Ismerem az írót”, mentegetőzött.
„Ha legközelebb ezt tennéd, hívj fel előtte!”, kértem.
„Figyelmeztess, hogy ott fog állni az idézeted egy rossz könyvben.”
Vannak olyan könyvek, amit rengetegen ajánlottak,
mondván, az író egy zseni.
Így hát megveszem, engedek a nyomásnak.
„Na, mit gondolsz? Elolvastad már?”, kérdezik.
„Csak félig”, felelem. „Miért? Utáltad?”
„Nem, rosszabb dolog történt: elfelejtettem, hogy olvasom.”
Számomra ez a legrosszabb.
Ez sokkal rosszabb, mintha dühösen becsapnám.
Nem csaptam be dühösen, csak félretettem.
Csörgött a telefon, elkészült a vacsora, satöbbi,
és egy idő után elfelejtem, hogy olvasom.
Ez a családfa szekció?
- Igen, ez az. - Mikor emigrált a családod?
Sok könyv van itt az olasz bevándorlásról.
1910. 1909.
Már nem is tudom, hol voltak.
- Itt vannak a norvégok. - Kit érdekel?
A negyvennél fiatalabbaknak nincs holmijuk.
Nincs se könyvük, se lemezük.
Igen, minden a kis kütyün van.
Nem. Hol is láttam?
Mayflower családok. Tizenkét kötet.
Egy apró hajónak képzeltem.
- Nagyon kicsi volt. - Néhány telepessel.
Az én családom ezért nem szállt fel a hajóra.
Túl zsúfoltnak gondolták.
„Várjunk pár száz évet, és utazzunk inkább harmadosztályon az Ellis-szigetre!”
Talán itt van…
- Megtaláltad az olaszokat? - Igen. Olasz bevándorlók.
- Melyik év? - 1893, 1895.
- Tudod, melyik évben jöttek? - Szerintem 1910-ben.
1903, 1904, 1905.
Attól tartok, nemrégiben érkezhettek. Még nem jegyezték le.
Kész. Kedvelem a társasjátékokat, uram.
Úgy tudtam, itt betegségeket és fertőző kórságokat szűrnek.
Sajnálom, asszonyom, de tudományosan bebizonyították,
hogy az intelligencia hiánya öröklődik,
ennélfogva fertőző.
Igyekszünk megakadályozni,
hogy az átlag alatti emberek polgárinkkal vegyüljenek.
Micsoda modern jövőkép!
- Láttad az Aranykapu című filmet? - Igen.
Nekem nagyon tetszett,
mert számos dolgot megtudtam a bevándorlókról.
Nem tudtam, milyen szigorúan átvizsgáltak mindenkit az Ellis-szigeten.
Habár azt tudtam, hogy a dédapámat,
amikor Oroszországból emigrált,
kötőhártya-gyulladás miatt elkülönítették.
Amit nyilván a mesés hajóúton kapott el. Nem a Mayflower hajón.
Ez a betegség antibiotikummal gyógyítható, de akkor még nem állt rendelkezésre,
így hát karanténba zárták. Tudták, hogy fertőző betegség.
Meghatároztak egy időt. „Ha nem múlik el, visszaküldünk”, mondták.
Hát igen.
Szerencsére meggyógyult, így beengedték.
De volt, akit visszaküldtek, és romba dőlt az élete.
- Egy gyulladás miatt. - Igen.
Nézzen le!
Most fel!
Le!
Fel!
Több bevándorlóhullám is végigvonult a Lower East Side-on.
Nem csak zsidók érkeztek, hanem olaszok, és sok más népség.
A Lower East Side-on ott áll a Tenement Museum.
A bevándorlók múzeuma! Mi van kiállítva? A tbc-fertőzést? Vagy mi?
Mik a műtárgyak? Érted, mi ezzel a bajom?
Az emberek vágynak a Tenement Museumra? Kétlem.
Régen a konyhában volt a fürdőkád. De ez nem túl érdekes.
Számomra ez…
Nem is tudom. Abszurdnak tűnik.
Persze nem akarom visszatartani az embereket.
Nem gondolod, hogy a fiatalok a múzeumból tájékozódhatnak?
Arról, hogyan nőttek fel a bevándorlók, a nagyszüleik, a szüleik.
Számtalan remek,
bevándorlók által írt könyv született erről az időszakról,
ami egy sokkal gazdagabb képet fest le szavakkal.
A Tenement Museum arra jó, hogy mindezt lássák.
Azt könnyebbnek találják az emberek, ha valamit a két szemükkel látnak,
nem pedig olvassák.
De a Tenement Museum nem egy bérházban van.
Van olyan író, akitől nem olvas?
Például Henry Roth-ról kiderült, hogy lefeküdt a húgával,
és ez elég szörnyű.
Ettől még ugyanúgy olvasom a könyveit. Persze ezután nem lehet ugyanúgy olvasni.
Bár Henry Roth korábban sem a pásztori költészetéről volt híres.
Én pontosan tudom, amikor egy író könyvét olvasom,
- és az lehet teljes egészében fikció is -,
hogy az nem légből kapott szöveg.
„De hát Henry Roth egy földre szállt angyal volt!”
Ezelőtt sem gondoltam így. Viszont szerintem nagyszerű író.
Ettől még olvasom a könyveit.
Ha még élne, akkor lehetséges, hogy nem állnék szóba vele.
De már meghalt,
és olvasni kell a regényeit.
Ott van még James Levine, aki egy nagyszerű művész.
Nem azt mondom, hogy nem hiszek a vádaknak.
Tegyük fel, hogy igazak!
Ő volt a Metropolitan Opera karmestere.
Igen, emiatt ki kellett rúgniuk. Ezt megértem.
De nem kellett volna a felvételeit… Mégis miért?
Ezt például nem értem.
Csak hogy ne kereshessen pénzt belőle?
Ettől még továbbra is nagyszerű művész marad.
Szerintem ilyen esetekben csak a kirúgás korrekt.
Ez legyen a következménye a szörnyű tetteknek.
Főleg az olyan tetteké, amivel Levine-t vádolták.
De az, hogy nem olvassuk vagy hallgatjuk az alkotásaikat…
Számomra ez teljesen értelmetlen.
Egyesek nem tudják anélkül hallgatni a zenéjét, hogy ne jutna eszükbe.
Hát, nekem viszont megy.
Úgy hét-nyolcéves korom körül ezt kaptam édesanyámtól.
A Six Little Cooks című könyvet.
Nem akartam elhinni, hogy lesz egy ilyen könyvem.
A mai napig megrémít a gondolat.
Mint látják, nagyon szép és takaros könyv.
Ha jól tudom, 1900-ban adták ki.
Nem tudtam elhinni, hogy egy ilyen fontosnak tűnő tárgy a birtokomba került.
Azért tűnt fontosnak számomra,
mert egy ilyen darabnak a múzeumban volna a helye.
Nagyon szeretem,
így ha bármi történne vele, az roppantul megviselne.
Ez a kiváló állapotban lévő könyv egy hétéves tulajdonában állt.
Mindig ilyen óvatosan bántam a könyvekkel.
Emlékszem, ugyanebben az időben
Nancy Drew egyik könyvét olvastam. Leejtettem, felvettem és megcsókoltam.
„Te meg mit művelsz?”, kérdezte anyám.
„Ha leesik egy könyv, meg kell csókolni”, feleltem.
„Ezt ki mondta?”, vont kérdőre.
Ezt a zsinagógában tanították nekünk.
Ha leejtettük az imakönyvet, akkor meg kellett csókolni.
„De nem minden könyvet”, mondta.
Az egyik legelső írása egy cikk volt az Interview magazin számára,
és ezt követte az I Cover the Waterfront…
Nem, az első Interview-nak írt cikkem címe The Best of the Worst volt.
Egy filmkritika volt.
Kizárólag ZS kategóriás filmekről írtam,
amiket az American International Pictures nevű cég gyártott.
Általam nagyon kedvelt filmeket készítettek.
New Yorkban tartottak vetítést a forgalmazók számára.
Mindig elmentem ezekre. Évekig én írtam ezt a rovatot.
Ezután jött az I Cover the Waterfront, amiben egyetemesebb dolgokról írtam.
Mindenféléről írtam, nem csak filmekről.
- Nekem megvan az a könyv. - Melyik?
Az Interview-ba írt cikkeid a 70-es évekből.
- Abban benne vannak a filmkritikáim. - Így van.
- Például a The Best of the Worst. - Igen.
- Amit az AIP-filmekről írtam. - Igen.
Sosem mutatták be őket New Yorkban. Legfeljebb a 42. utcában vetítették le.
Az autómozik tulajainak vetítették.
Mert akkoriban főleg ott játszották.
Az 1600 Broadwayen volt a vetítés.
- Emlékszel a vetítőteremre? - Csodás volt!
- Mindenhol állt a kosz. - Felkerültem az AIP listájára.
Így nézhettem meg ezeket a filmeket. Ezután kezdtem írni róluk.
Szórakoztatóbb volt írni róluk.
Kritikus sosem akartam lenni.
Csupán valami szórakoztató dologról szerettem volna írni.
Hihetetlenül szórakoztatóak voltak. Te is csináltál egy AIP-filmet.
- A Boxcar Berthát. - Írtam róla.
- Olvastad? - Nem.
Emlékszem rá. Nemrég tudtam meg, hogy te rendezted.
Biztos voltam benne, hogy írtam róla. De nem tudtam, hogy te rendezted.
Igen?
Mesélne arról, amikor az Interview-nak és Andy Warholnak írt?
Nem tudom, mit meséljek róla. Ez nagyon régen történt.
Nagyon fiatalon, húszévesen kezdtem el az Interview-nak dolgozni.
Úgy emlékszem, nagyjából 11 évig írtam a magazinnak. Elég hosszú ideig.
Nem jöttem ki jól Andyvel.
És Andy sem velem.
Sokkal többen veszik, mióta meghalt.
Hogy honnan tudom?
Eladtam a Warhol-képeimet két héttel a halála előtt.
Azért, hogy kifizessem a lakásom javítási költségeit.
Tehát nem elég, hogy rossz ingatlanügyi döntéseket hozok…
Az igazat megvallva, szerintem ezért halt meg Andy.
Fogadok, azt gondolta:
„Na tessék!”
Ahogy meghalt, az árak az egekbe szöktek.
Számomra semmi sem bizonyítja jobban New York változását,
mint az, hogy az éjjel-nappal, 24 órában,
állandóan nyitva álló nagy újságos a Columbus Circle-nél
ma már egy biciklikölcsönző.
New York látképe teljesen megváltozott.
New Yorkot régen elárasztották az újságpapírok.
Újság volt a csatornákban, a kukákban.
Emlékszel, a Times Square-en mennyi újság volt?
Az egész város újságpapírban úszott, mert az emberek szétdobálták őket.
Tele volt vele a csatorna. A kukákban halomban álltak az újságok.
A metróüléseket teljesen beterítette. A padlóra is jutott.
Ma már alig látni újságot olvasó embert a metrón,
holott régebben ez megszokott volt.
Bár olyan embert látni, aki könyvet olvas a metrón.
Kevesen vannak, de azért bele lehet futni.
Ők főleg fiatalok.
Leginkább a húszas éveikben járó fiatalok.
Megkérdeztem a szerkesztőmet, hogy az ő huszonéves gyerekei
olvasnak-e könyveket a Kindle-ön, vagy mi a csudán.
„Nem”, felelte. „Az én gyerekeim könyvet olvasnak.”
Azt mondta, hogy akik leginkább a…
Nem a Kindle-re gondolok, van egy másik.
Azt mondta, a negyvenes-ötvenes korosztály használja.
Tehát így nem jelenthető ki…
Mindig figyelem, mit olvasnak az emberek. Az rettentően fontos számomra,
hogy mit olvasnak mások.
Vannak olyan könyvek is, amit bár nem értem, miért olvasnak,
de legalább könyv.
Rajta, olvasd csak!
Jó estét! Vesznek itt könyvet az emberek?
Ennél az újságosnál? Nem.
Egyértelműen nem. Ön szerint fair dolog könyveket hozni a Times Square-re?
- Nem fair a könyvekkel szemben. - Így van.
Nem itt volna a helyük.
Sértő dolog.
Ha nem ad el könyveket, akkor miért van itt?
A pólókat veszik?
- Vesznek tőlünk táskát és könyvet is. - Értem.
Ez egy remek könyv. Már több gyereknek is megvettem.
Kiváló könyv.
Hölgyeim és uraim, nagy tapsot Fran Lebowitznak!
Melyik könyvét írta legelőször?
A Metropolitan Life-ot, majd a Social Studiest.
Mindkét mű humoros esszék rendkívül szórakoztató gyűjteménye.
Hányszor adták ki különböző formákban őket?
Különböző formátumokban nagyjából négyszer-ötször.
Gyerekkönyvet is írt.
- Az elsőt. - Így van.
Fog valami újat írni?
- Az új. - A pandás könyv?
- Igen. - De gyerekeknek szól.
- Egy regényen is dolgozom. - Már hat éve.
- Hat évvel ezelőtt… - Nem.
Regényt kellett volna írnom, ehelyett tíz évig duzzogtam.
- Tíz évig duzzogott? - Igen.
És sikerült kiduzzognia magát?
Lassan befejezem.
- Szenved a…? - Igen.
Értem.
A New York Public Librarynek van egy hűtőmágnese az idézetével.
- Az idézet felével. - A felével.
Így szól: „Előbb gondolkodj, aztán beszélj!
Előbb olvass, aztán gondolkodj!” Mi a vége?
Nagyon régi, de ha jól emlékszem…
A Newsweeknek írt, 1978-as cikkemben szerepelt.
A Newsweek 1978-ban roppant fontos kiadvány volt.
A hátsó oldalon egy My Turn című tematikus rovat futott,
aminek megírására mindig felkértek egy külsős embert.
Miután megjelent az első könyvem, engem kértek fel.
A szüleim alig akarták elhinni. „Téged kértek fel?”, hitetlenkedtek.
A szüleim Newsweeket olvastak. A zsidók nem olvastak Time-ot,
mert a Time főszerkesztője Henry Luce, a közismert antiszemita újságíró volt.
A Life-ot vették, mert valamiért nem tudták, hogy annak is ő a tulaja.
De Newsweeket mindig vettek. Elmeséltem, hogy írni fogok bele egy cikket.
„Mit beszélsz? Hogy te?”
Felfoghatatlan volt számukra.
A tinédzserekről írtam,
voltaképp útmutatással szolgáltam nekik.
Arról szólt, mit tegyenek.
Úgy rémlik, az eredeti idézet így szólt:
„Előbb gondolkodj, aztán beszélj! Előbb olvass, aztán gondolkodj!
Így azon is agyalhatsz, ami nem a te fejedből pattant ki.
Ez bölcs cselekedet bármelyik életkorban, ám főleg 17 évesen,
hiszen ekkor a legnagyobb a veszélye, hogy bosszantó következtetésekre jutsz.”
TONI MORRISON EMLÉKÉRE
Ezt a helyet, a The Players Clubot
egy Edwin Booth nevű színész vásárolta meg.
Ezután megalapította a klubbot.
Miután meghalt, a klubra hagyta az épületet.
De a bátyja
John Wilkes Booth volt.
A bátyja ölte meg Abraham Lincolnt.
Van egy levél az emeleten…
Nem az eredeti levél, csupán annak a másolata,
amit Edwin Booth egy újságnak írt.
A polgártársainak címezte.
Így kért bocsánatot a testvére tettéért.
Ahogy olvastam a levelet, az jutott eszembe,
hogy mennyi ember panaszkodik a testvére miatt.
Valójában szinte mindenki, akinek van testvére.
De az futott át az agyamon olvasás közben,
hogy nem számít, milyen testvéred van…
Bosszankodhatsz, hogy a bátyád sosem adja meg a pénzed,
vagy hogy a húgod a legnagyobb pletykafészek.
De legalább azt elmondhatod magadról,
hogy nem a te testvéred ölte meg Abraham Lincolnt.
Biztos, hogy Edwin Booth is meghallgatta ismerősei panaszait a testévereikről
Lincoln haláláig.
Lefogadom, hogy ezek után, ha valaki rázendített a panaszkodásra,
óva intették: „Pszt! A testvére ölte meg Lincolnt! Lapozzunk!”
Mindig lesznek olyan emberek, akiknek nagyobb problémájuk van a tiédnél.
- Jól van. - Végeztünk?
Igen.
Menj csak! Forogjon tovább!
Gyerünk, sétálj csak!
Balra!
Így. Egy újabb híd!
Jól van, sikerült.
Hogy is hívják, aki egy Manhattant átszelő autópályát akart építeni?
Robert Moses. Ő építette ezt. Ez az ő ötlete volt.
- Az egész… - A modellezésnél kellett volna maradnia.
Habár nem tudta magáról,
Robert Moses miniatüristaként volt a legjobb.
Jártam a világkiállításon, de ezt nem láttam.
A világkiállítás csak úgy hemzsegett a mesés alkotásoktól!
Így hát kinek maradt ideje erre? Mégis ki hallott erről?
Hihetetlen, hogy még mindig itt áll.
Jól van. Megvagyunk.
A feliratot fordította: Kajner Kata