ORIGINALNA NETFLIXOVA DOKUMENTARNA SERIJA
Tko god da si, imaš samo svoj život.
Ali u knjigama ih imaš bezbroj. Imaš bezbroj stvari.
Meni to pruža mogućnost da budem strahovito bogata.
Možda zato ne marim za novac.
Jer ako znaš čitati, silno si bogat!
Toliko bogat da ako stalno čitaš,
nemaš vremena misliti o nevažnom novcu, jer je čitanje prevažno.
Smatrate li da nas guši politička korektnost?
Zanima je smatram li da nas guši politička korektnost.
Ja nemam problema s disanjem.
Kamo da sjednem?
Idemo od stola do stola. Odabrat ćeš stol.
Odaberi koji ti je najbolji.
-Dođite ovamo. Kako ti se čini? -Dobro je.
Ali hrana je grozna.
KNJIŽNICA
Čitanje je stvar ukusa. Ja to smatram.
Stvar ukusa.
Ako odrastete u okruženju u kojemu su vam dostupne knjige,
bilo da ih imate doma ili vas netko vodi u knjižnicu
ili imate knjižnicu u školi,
netko će zavoljeti čitati, a netko neće.
Zaista mislim da je to stvar ukusa.
Onog časa kad sam naučila čitati, meni je to bilo nevjerojatno otkriće.
Svijet je postao…
I prije sam bila sretna. Imala sam sretno djetinjstvo.
Ali uz čitanje mi je svijet postao milijardu puta veći.
To je nekoć bio smisao čitanja. Danas više nije.
Sada ljudi znaju reći da nema knjiga o ljudima poput njih.
Da se u nekoj knjizi ne prepoznaju.
Ja se nikad ne prepoznajem u knjigama.
Knjiga ne bi trebala biti zrcalo, nego vrata!
Bar mi se čini.
Iskreno, nikad mi nije palo na pamet da bih se mogla prepoznati u knjizi.
Čak ni dok sam bila dijete.
Čim sam naučila, zavoljela sam čitati.
Prije je postojala zamišljena kategorija "običnog čitatelja".
-Ne znam što se dogodilo. -Zamijenio ju je "obični pisac".
Zar ne?
Prije su ljudi bili otvoreniji prema knjigama.
Misliš li da je to istina?
Da, nije im smetao
ili su možda tražili
neki drugi svijet, univerzum, način zamišljanja.
Ali već si to rekla i mislim da je veća istina nego što sam mislila.
Mnogi čitatelji zapravo traže neku repliku svog života.
Da, sebe.
Čitatelj je u nekom smislu…
Ja jesam čitatelj knjiga koje pišem.
Da, ali drugi čitatelji nisu. To ti pokušavam reći.
Drugi čitatelji nisu ti.
Ma jesu.
Obraćaš im se s "mi". Jednom si mi rekla da kad pišem, govorim "vi".
Pročitala si nešto moje.
Imala si prijedlog. Da se ne obraćam s "vi".
Nego s "mi". Pitala sam te zašto.
Rekla si: "Jer tako pozivaš čitatelja."
Rekoh: "Ali ne želim zvati čitatelja u priču."
Rekla sam da kad kažem "vi", mislim "vi".
Nisam ja neka domaćica!
Nisam domaćica, nego tužiteljica.
A ti si domaćica. Želiš ih pozvati u priču.
Da.
Jako se trudim. Dođite!
Nedavno sam kupila stenografski rječnik.
Neke vrste knjiga odmah kupujem ako mogu.
Rječnika imam već na desetke.
Nisam još vidjela stenografski rječnik.
Nisam ga kupila zato što znam stenografiju nego zato što takav nemam.
Ovdje, ali i u Strandu,
gdje kupuju stare knjige i raspakiravaju ih…
I ovdje i u Strandu,
kada donesem knjigu da pitam koliko košta,
pitaju me gdje sam to našla. "Puzala sam ispod stola."
"Ne smijete ići onamo!"
Ali kad sam našla stenografski rječnik i donijela ga na pult,
gospođa je rekla: "Mislila sam da ćete to kupiti."
Biti u knjižari i naručiti knjigu vrlo su različita iskustva.
Ja nemam kompjutor, ali zamolim prijateljicu
da mi naruči s Amazona.
Ali moram poznavati knjigu, što nije isto.
U knjižari vidiš što kupuješ.
Svašta pronađeš.
Sjećam se antikvarijata knjiga na Četvrtoj aveniji.
Trajali su valjda koliko i vlasnici.
Oni ti nikad ne bi prodali knjigu. Nisu htjeli.
Prašnjavi frajeri čitaju prašnjave knjige.
Sjede, ti uđeš, a oni te živčano pogledaju.
Ovako uzmeš knjigu. "Koliko je ova?"
Danas je na Četvrtoj aveniji još samo Strand.
Ova zgrada je relikt. Odolijeva promjenama.
Znam da su vlasnicima ove zgrade, ujedno i vlasnicima knjižare,
ponudili golemu svotu novca. Milijune dolara.
Od prodaje knjiga ne zaradite milijune,
čak ni ako ste počeli prodavati 1925.
Oni nisu htjeli prodati.
Knjižarstvo nikad nije bilo put do bogatstva.
Ljudi su imali knjižare jer su voljeli knjige.
Zato je svaka knjižara bila na svoj način posebna.
Za neke knjižare ste morali znati.
Ne zato što su bile ilegalne
nego zato što su bile na petom katu zgrade.
Čuli biste da je na petom katu zgrade u 12. ulici
komunistička knjižara.
To, dakle, nikad nije bio vrlo unosan posao.
Ja nisam bila komunistica,
ali zanimalo me da odem vidjeti te knjige.
Kupila sam neke jer doma nisam imala komunističkih knjiga.
Pročitala sam ih.
Komunizam nije zaživio i zato što nisu znali pisati.
INFORMACIJA, SAMA PO SEBI, O BILO ČEMU, JEST SVJETLOST.
KNJIGE SU DRAGOCJENO BOGATSTVO SVIJETA
I DOSTOJNO NASLJEĐE NARAŠTAJA I NACIJA.
SVEMIR SE SASTOJI OD PRIČA, A NE OD ATOMA.
Ljudi sigurno još imaju knjige.
Knjige više ne možeš poklanjati.
Svake godine sređivala sam si knjige.
One koje više nisam htjela netko bi uzeo.
Bilo koja škola ili školska knjižnica.
Sad ih nitko ne želi jer zauzimaju mjesto.
Ja sam potpuno nesposobna baciti knjigu.
Ne mogu baciti knjigu. Meni je to kao da bacam čovjeka.
Mislim, ima mnogo ljudi koje bih rado bacila.
Meni je knjiga nešto što je najbliže ljudskom biću.
I zato ih ne mogu baciti.
Katkad vidim knjigu u smeću. Meni je to užasno!
Ne mogu dati čak ni knjigu kritičara koji me popljuvao.
Čak ni kad je sranje koje nije ni trebalo biti knjiga!
I to dobivam i samo mi se slažu.
Svatko tko mi dođe, gleda te knjige i uvijek im kažem
da s određenih hrpica knjiga mogu uzeti što god žele.
"Zanimljivo!" kažu. Ja mislim: "Nije. Ali uzmi!"
Čitaš li nove, mlade pisce? Čitaš li puno?
Da, puno čitam. Uglavnom čitam.
Ja sam knjiški moljac.
Kako odabireš što da čitaš
znajući da ima previše čak i dobrih knjiga?
Iako sad sve manje, uvijek sam imala starije prijatelje
koji bi rekli: "Što? Nisi to čitala?"
Preporuče mi i ja čitam.
Prije sam i razgledavala po knjižarama, ali sad ih je sve manje.
Ali o tome stalno razmišljam. Ako mi netko preporuči knjigu,
a mislim da je preporuka dobra, kupim knjigu.
Ako mi netko preporuči knjigu
koja mi se ne svidi ili mi je grozna,
zamjerim to osobi koja je preporučila.
Jednom sam nazvala jednog čovjeka i vikala na njega
zato što je dao izjavu o knjizi koju sam kupila baš zbog te izjave.
U knjižari sam. Nisam čula za tu knjigu. Vidim pohvalu tog fantastičnog pisca.
I kupim knjigu.
Pročitam. Knjiga je grozna.
Nazovem tipa i kažem mu: "Što je tebi? Upravo sam to pročitala!"
A on će: "Ma poznajem pisca."
Kažem ja njemu: "Idući put prvo mene nazovi.
Javi mi da će na knjizi biti pohvala, ali da knjiga nije dobra."
Ima knjiga koje su jako razvikane, mnogi ih hvale,
i govore da je pisac genijalac.
Kupim takvu knjigu, popustim pod pritiskom.
Poslije me pitaju: "I, jesi li pročitala? Što kažeš?"
I ja shvatim da sam pročitala samo dio.
"Što? Bila ti je grozna?"
Kažem: "Ne. Još gore. Zaboravila sam da je čitam."
Meni je to najgore.
Zaboraviti da čitam knjigu gore mi je nego je bijesno zaklopiti.
Samo sam je stavila sa strane.
Zazvonio je telefon, otišla sam nešto pojesti
i u tom razdoblju zaboravila sam da je čitam.
-Ovo je odjel za rodoslovlje? -Da.
Kad je došla tvoja obitelj? Ima nekoliko knjiga.
Dolazak Talijana u Ameriku.
Godine 1910. ili 1911.
Više ne znam gdje su. Imali su mnogo…
Ovdje su Norvežani. Koga briga?
Ljudi mlađi od 40 g. nemaju stvari.
Nemaju knjige, dokumente.
Sve je na tom stroju.
Ne. Gdje sam to vidjela?
Obitelji s Mayflowera, 12 tomova.
Zamišljala sam ga kao malen brod.
-I bio je. -I na njemu nekoliko WASP-ovaca.
Zato se moja obitelj nije ukrcala.
Mislili su: "Prevelika gužva!
Pričekajmo nekoliko stotina godina
pa idemo u potpalublju ravno u New York.
Evo. Ne znam…
-Evo. -Našao si Talijane?
Jesam. Dolazak Talijana u Ameriku.
-Gdje si? -1893., 1895.
-Znaš li kad su tvoji došli? -Rekao bih 1910.
1903., 1904., 1905.
1905.
Došao si nedavno. Još nisu napisali knjigu.
Gotovo. Volim stolne igre, gospodine.
Smijem li pitati… Mislila sam da tražite bolesti i zaraze.
Nažalost, gospođo, znanstveno je dokazano
da se manjak inteligencije nasljeđuje genima
pa je i to na neki način zarazno.
Pokušavamo spriječiti miješanje s ispodprosječnim ljudima.
Kakva moderna vizija!
-Znaš film Novi svijet? -Znam.
Meni je bio odličan
jer mnogo toga o useljenicima nisam znala.
Nisam znala koliko su bili strogi na ulazu na otoku Ellis.
Ali znam da su mog pradjeda,
koji je došao iz Rusije,
zadržali zbog konjuktivitisa.
Dobio ga je na svom krasnom brodu koji nije bio Mayflower.
Liječi se antibiotikom, ali tada nije bilo antibiotika.
Zato su ga zadržali u karanteni.
Znali su da je to zarazno.
Da mu nije prošlo za nekoliko dana, poslali bi ga natrag.
E, da.
Na svu sreću, prošlo mu je pa su ga pustili.
Ljude su vraćali. Promijenio bi im se život.
Zbog sitnica kao što su krvave oči.
Pogled dolje.
Pogled gore.
Dolje.
Gore.
Kroz Lower East Side prošli su razni valovi useljenika.
Ne samo Židovi, nego i Talijani i mnogi drugi.
Ali sad je na Lower East Sideu takozvani Tenement Museum.
Muzej useljeničkih četvrti. Što izlaže?
Epidemiju tuberkuloze?
Što izlažete u takvom muzeju?
Žude li ljudi za takvim muzejem? Ne bih rekla.
Imali su kadu u kuhinji.
Meni je to nekako…
Ne znam, apsurdno.
Ne odgovaram ljude od posjeta muzeju.
Nije li zgodno da mladi vide kako su useljenici živjeli?
Kako su odrasli moji djed i baka, roditelji…
Ljudi iz toga vremena napisali su toliko dobrih romana
da možeš dobiti mnogo potpuniju sliku premda uopće nema slika.
Muzej je dobar jer sve možeš vidjeti.
Ljudima je lakše gledati
nego čitati.
Ali muzej nije useljenički stan.
Ima li pisac kojeg ne želite čitati?
Otkrili su da je Henry Roth održavao seksualne odnose sa sestrom.
To je grozno.
Ali ja bih ga svejedno čitala.
Ne možete ga čitati istim očima.
Ali Henry Roth ni prije toga nije pisao spokojnu pastoralnu poeziju.
Kad čitam nekog autora, čak i autora fikcije,
znam da njihovo razmišljanje ne pada s neba.
Nisam se šokirala: "Henry Roth? Tako drag čovjek?"
Nisam to prije mislila. Ali kao pisac je sjajan.
Ne bih ga prestala čitati.
Da je živ, možda ne bih razgovarala s njim.
Ali mrtav je.
I treba ga čitati.
Recimo, James Levine je velik umjetnik.
Ne kažem da ne vjerujem optužbama.
Recimo da su istinite.
Imao je posao. Bio je dirigent Opere Metropolitan.
Da, trebali su mu dati otkaz. To razumijem.
Ali ne moraju povući njegove snimke iz opticaja. Zašto?
To ne razumijem.
Misle li da od toga zarađuje?
Svejedno su sjajne. On je velik umjetnik.
Treba otpustiti ljude s posla ako rade nešto grozno.
Osobito ono za što je on bio optužen.
Ali zbog toga ne čitati njihove knjige ili ne slušati njihovu glazbu
meni nema smisla.
Ljudi kažu: "Sad ne možeš slušati njegovu glazbu a da ne razmišljaš o tome."
E pa, ti ne možeš, ali ja mogu.
Kad sam imala oko sedam-osam godina,
majka mi je kupila ovo.
Ovu knjigu, Šest malih kuhara.
Nisam mogla vjerovati da je sada to moje.
Još sam preneražena time.
Naime, kao što vidite, jako je lijepa.
Ali i objavljena je 1900.
Nisam mogla vjerovati da imam nešto što izgleda tako važno.
Izgledala mi je važno jer sam imala dojam da bi mogla biti iz muzeja ili knjižnice.
Volim tu knjigu.
Da joj se išta dogodi, jako bi me to kosnulo.
Vlasnica ove knjige u odličnom stanju ima sedam godina.
Toliko sam oduvijek bila pažljiva prema knjigama.
Jednom, kad sam bila otprilike tih godina,
čitala sam knjigu o Nancy Drew i pala mi je.
Podigla sam je i poljubila.
Mama je rekla: "Što to radiš?"
A ja: "Ako ti padne knjiga, moraš je poljubiti."
Pitala me tko mi je to rekao.
To su nam rekli u sinagogi.
Ako ti padne molitvenik, moraš ga poljubiti.
A mama će: "Da, ali ne svaku knjigu."
Prvo ste pisali kolumnu za časopis Interview.
Nakon nekog vremena…
Zvala se I Cover the Waterfront.
Ne, prva kolumna za Interview zvala se The Best of the Worst
i bila je kritika filmova.
Ali pisala sam samo kritike B filmova i gorih.
Uglavnom ih je snimala tvrtka American International Pictures
koja se specijalizirala za vrstu koju sam obožavala.
Prikazivali su ih za distributere.
Išla bih na projekcije. To sam pisala nekoliko godina.
Onda sam počela s I Cover the Waterfront, općenitijom kolumnom.
Pisala sam o svemu.
-Rekao sam ti da imam tu knjigu. -Koju?
Sve ono što si pisala u Interviewu 70-ih.
-U njoj su moje filmske kritike. -Da.
-The Best of the Worst. -Tako je.
To su bili AIP-ovi filmovi, sjećaš se?
Nisu se prikazivali u New Yorku. Možda u 42. ulici.
Ali prikazivali su ih za vlasnike drive-in kina.
Većinom su se ondje prikazivali.
Projekcije su bile na Broadwayu 1600.
-Sjećaš se te dvorane? -Bila je divna.
-Jako prljava. -Uspjela sam ući na AIP-ov popis.
Da mogu gledati te filmove. Pisala sam uglavnom o njima.
O njima je bilo zabavnije pisati.
Nije me zanimala filmska kritika.
Zanimalo me da nađem nešto smiješno o čemu mogu pisati.
-Bili su smiješni. -Nevjerojatni!
Ti si snimio jedan takav film.
-Boxcar Bertha. -Pisala sam o njemu.
-Vidio si? -Nisam.
Sjećam se jer kad sam nedavno otkrila
da si ti snimio Boxcar Berthu, znala sam da sam pisala kritiku.
Nisam znala da je film tvoj.
Da?
Možete li reći kako je bilo pisati za Interview Andyja Warhola?
Ne znam što bih rekla. To je bilo jako davno.
Kad sam počela, bila sam vrlo mlada, imala sam 20 godina.
Pisala sam za Interview 11 godina. Prilično dugo.
Nikad se nisam slagala s Andyjem.
Ni on sa mnom.
Ide mu puno bolje otkako je umro.
Naime, prodala sam sve svoje Warhole dva tjedna prije nego što je umro.
Prodala sam ih da platim održavanje stana.
Nisam samo kupila lošu nekretninu!
Iskreno, mislim da je zato Andy i umro.
Sigurno je mislio:
"Eto!"
Jer čim je umro, cijene su skočile.
Ništa mi nije tako tipično za promjene u New Yorku
kao to što je na Columbus Circleu bio otvoren velik novinski kiosk
koji je radio cijelu noć, non-stop, uvijek. Sad iznajmljuju bicikle.
New York se izgledom potpuno promijenio.
Prije je plivao u novinama.
Bilo ih je u jarcima, u smeću.
Sjećaš se novinskoga kioska na Times Squareu?
Cijeli ih je grad bio pun jer su ih ljudi bacali.
Bilo je milijardu novina koje su se bacale.
Bile su u jarcima.
Kante za smeće bile su pune novina.
Sva sjedala u podzemnoj. Bilo ih je po podu.
Danas rijetko tko u podzemnoj čita novine.
A prije su ih svi čitali.
Ali u podzemnoj vidite ljude koji čitaju knjige.
Nema ih puno, ali neki čitaju.
I uglavnom su mladi.
Uglavnom su u dvadesetima.
Pitala sam urednika koji ima djecu te dobi
čitaju li njegova djeca knjige na Kindleu ili nečem sličnom.
Rekao je da čitaju prave knjige.
Rekao da ljudi koji čitaju…
Ne znam ime uređaja, nije Kindle.
To su uglavnom ljudi četrdesetih i pedesetih godina.
Uvijek se trudim vidjeti što ljudi čitaju.
To mi je iznimno važno.
Što čitaš?
Ali bilo koja knjiga, čak i ona za koju mislim da je potpuno bez veze,
dobra je jer je knjiga.
Samo daj, čitaj.
'Dan! Kupuju li ljudi ovdje knjige?
Na ovom kiosku? Ne.
I ja mislim. Je li pošteno donijeti knjigu na Times Square?
-Nije pošteno prema knjigama. -Da.
One nemaju pravo glasa.
To im šteti.
Ako se knjige ne prodaju, zašto ste ovdje?
Prodajete majice?
Prodajemo puno torba. Ali i knjige.
Ovo je odlična knjiga. Stalno je kupujem djeci.
Sjajna knjiga.
Dame i gospodo, pozdravite Fran Lebowitz!
Koju si knjigu prvo napisala?
-Metropolitan Life. -Pa Social studies.
Obje su suludo zabavne zbirke duhovitih eseja.
Koliko su ponovljenih izdanja doživjele?
U različitim formatima četiri-pet svaka.
-Imaš i knjigu za djecu. To ti je prva. -Da.
Hoćeš li ikad napisati nešto novo?
-To je novo. -Knjiga o pandi? Ali za djecu je.
-Pišem roman. -Pisala si ga i prije šest godina.
-Kad smo razgovarali… -Ne.
Tada sam trebala pisati roman, ali deset godina sam se durila.
-Deset godina si se durila? -Da.
Jesi li u tom smislu postigla sve što si htjela?
Uskoro se prestajem duriti.
-Patiš li od… -Da.
Dobro.
U gradskoj knjižnici ima magnet za hladnjak s tvojim citatom.
S pola citata.
Pola citata je: "Razmisli pa kaži.
Pročitaj pa razmisli." A dalje?
Koliko se sjećam, to je vrlo star citat,
iz članka koji sam napisala za Newsweek 1978.
Newsweek su 1978. bile vrlo važne novine.
Na stražnjoj strani bio je prilog My turn.
Pisali su ga različiti ljudi.
Nakon objave prve knjige 1978. pozvali su me da pišem.
Moji roditelji nisu mogli vjerovati. Pitali su: "Tebi su to ponudili?"
Moji su primali Newsweek. Mnogi Židovi nisu čitali Time.
Jer je vlasnik Timea bio poznati antisemit Henry Luce.
Čitali su Life. To im je nekako promaklo.
Ali čitali su Newsweek.
Rekla sam im da ću ja pisati taj prilog.
"Kako to misliš? Ti?"
Njima je to bilo nezamislivo.
Pisala sam o tinejdžerima.
O raznim savjetima za tinejdžere.
O raznim stvarima koje bi trebali raditi.
Mislim da je originalni citat išao ovako:
"Razmisli pa kaži. Pročitaj pa razmisli.
Tako ćeš razmišljati o nečemu što nisi sam izmislio.
To je mudro u bilo kojoj dobi, ali osobito sa 17 godina
kad si u najvećoj opasnosti da doneseš iritantne zaključke."
U DRAGU USPOMENU NA TONI MORRISON
Lokal u kojem snimamo, The Players Club,
kupio je glumac Edwin Booth
i u njemu otvorio klub.
Kad je umro, ostavio je zgradu klubu.
Ali njegov brat
bio je John Wilkes Booth.
Njegov brat ubio je Abrahama Lincolna.
Gore je pismo…
Ne pravo, nego kopija,
koje je napisao novinama.
Upućeno je "mojim sugrađanima".
U njemu se ispričava za brata.
Čitala sam to pismo i razmišljala
da znam mnogo ljudi koji se žale na braću i sestre.
Gotovo svatko tko ima braću i sestre žali se na njih.
Ali kad sam pročitala to pismo, pomislila sam,
ma kakvu braću ili sestre imao…
Brata koji nikad ne vraća posuđeni novac,
sestru koja voli tračati…
Uvijek si možeš reći:
"Bar nemam brata koji je ubio Lincolna."
Booth je isto slušao druge kako se žale na braću dok njegov nije ubio Lincolna.
Poslije toga, ako bi netko počeo: "Moj brat je pozajmio…"
Ušutkali bi ga: "Njegov je ubio Lincolna."
Radije to ne spominji.
Uvijek ima ljudi s gorim problemima od tvojih.
-Dobro. -Gotovi smo?
Aha.
Samo snimaj dalje.
Eto. Samo snimaj!
Njoj slijeva.
Da. To je još jedan most.
Bravo. Uspjela si.
A onaj tip koji je htio sagraditi autocestu kroz Manhattan?
Robert Moses. On je ovo sagradio. Njegova ideja.
-Sve ovo… -Robert Moses trebao se držati maketa.
Premda toga nije bio svjestan, bio je najuspješniji kao minijaturist.
Nisam ovo vidjela na svjetskom sajmu.
Bilo je toliko nevjerojatnih atrakcija!
Tko bi imao vremena za ovo? Ili znao za to?
Ne mogu vjerovati da je to još ovdje.
To je to!
Prijevod titlova: Petra Matić