EN ORIGINAL-DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
Om jeg visste alt det jeg vet nå da jeg var ung,
hadde jeg begått de feilene.
Men jeg har dårlig nytt. Man fortsetter å begå feil.
Man begår ikke bare feil frem til en viss alder.
Man fortsetter å begå feil, og man har færre unnskyldninger,
for det er sjelden at man har sjansen når man er eldre til å begå nye feil.
I stedet tenker du: "Tenk at jeg gjorde det igjen.
Jeg visste det jo nå, ikke som første gangen",
så du lar deg selv slippe unna.
Så tenker du: "Dette er 16. gang jeg begår den samme feilen."
Den gjentatte feilen, den du begår igjen og igjen,
beviser bare at du er dårlig på det du gjør, hva enn det er.
Ja?
Gir den potensielle miljøapokalypsen deg angst?
Nei. Jeg er ikke ung. Om det kommer en apokalypse…
Du vet…
Jeg har nok penger til å leve i kanskje fire år til.
Om jeg visste det kom en apokalypse, kanskje ett år til.
Hadde vi så mange folk på Public Speaking?
-Nei. -Nei.
Nå ble det fest.
Tenk at det er ni-ti år siden sist.
Knips, og ti år har gått.
Du knipset ikke bare.
Nei. Men det føltes umiddelbart.
Skal vi gjøre det nå?
-Ja. -Ja, vi bare filmer.
-Jeg visste ikke det. Når begynte vi? -Da de knuste greia.
Da gutta pratet og vi kom ned. Vi filmet alt.
Du skal liksom si det til personen!
-Har du en glede du skammer deg over? -Nei.
Man skammer seg ikke over gleder.
Det er utrolig at det er noe som heter det.
Med mindre dine gleder dreper folk.
Men jeg føler aldri… Mine gleder er godhjertet,
som betyr at ingen dør. Ingen blir voldtatt.
Så nei, jeg føler ikke at jeg må skamme meg over å ha gleder.
Vi lever i en verden der folk ikke skammer seg over å drepe folk,
folk skammer seg ikke over å putte babyer i bur ved grensa,
folk skammer seg ikke over det, men jeg må skamme meg over hva da?
For å spise to porsjoner med spagetti? For å lese krim?
Eller så kan det være å skamme seg for å nyte
noe som ikke er "høyverdig kunst".
Om du sier: "Jeg vil lese en You're A Wolf-bok."
Det skal man skamme seg over. Det er en glede. Ikke en skam.
Glede for meg… Spesielt jo eldre jeg blir,
jo mer tenker jeg: "Om du har det moro, så vær så god. Kom igjen. Kos deg."
Det er sånn jeg føler det.
Jeg har alltid likt moro. Folk burde ha det moro,
så lenge det ikke er noe som ødelegger for andre.
Om jeg spør noen: "Hvorfor gjør du det?"
Og de sier: "Jeg synes det er moro", så er det et godt svar.
Et dårlig svar: "Du skjønner ikke hvor viktig det er…"
Det er et dårlig svar. Men et godt svar er: "Det er moro."
Jeg liker fester. Det hører man aldri noen si.
Alle hater fester, spesielt når de er på fest.
Jeg bryr meg ikke om ball, men jeg måtte komme for jentene.
Folk har ofte sagt om meg, mens jeg sitter der:
"Fran liker fester." Som om det er helt sært.
"Hun der Fran, hun liker fester." Jeg liker fester fordi de skal være moro.
Det er som film da jeg var liten. Film er bra.
Godteri er bra. Fest er bra.
Det er ingenting galt med fester!
LEOPARDEN REGISSØR L. VISCONTI
Sist jeg så Leoparden, var det en eldre versjon på Ziegfeld.
Da jeg dro for å se den på Ziegfeld, var jeg, hvis ikke den eneste,
så en av få som ikke var filmregissør som var der.
Jeg så meg rundt. Det var som sist jeg så Richard Pryor.
Da jeg så Pryor på Town Hall, så var alle i publikum komikere.
Jeg så Leoparden, og alle i publikum var regissører.
Liker du film?
Film? Jeg elsker film.
Går du på kino, eller ser du på ting hjemme på DVD?
Som jeg sa nylig, går jeg ikke ofte på kino,
for jeg tåler ikke min nabo.
-Som snakker til lerretet? -Ja.
De snakker i telefonen, spiser en treretters biffmiddag.
Jeg har en DVD-spiller som noen ga til meg.
-Er den ikke koblet til? -Nei, den er…
-Mr. Scorsese ga den til meg. -Ja vel.
Det er en liten en som du skal kunne se på sofaen,
men det er komplisert.
Hvordan møttes dere to?
Hvordan vi møttes?
-Vil du si det? -Vet vi det?
-Nei. -Nei.
Folk har ofte spurt meg hvordan jeg møtte Marty, og jeg vet ikke.
Jeg antar at vi møttes på fest.
Hvorfor tror jeg det? Fordi jeg går mye på fest.
-John Waters' 50-årsdag? -Jeg kjente deg allerede.
Du kjente meg før det.
Jeg vet jeg kjente Marty lenge før jeg kjente ham godt,
for selv om jeg går på flere fester enn Marty,
som er derfor Marty har lagd mange filmer og jeg ikke har skrevet mange bøker…
Men jeg merket at hver gang jeg så Marty på fest,
så pratet vi hele kvelden.
Jeg var våken hele natten, for jeg drakk kaffe i går kveld.
Filmen jeg spurte deg om en gang
med Cary Grant som het Penny Arcade, var på midt på natten.
Penny Serenade.
-Ja, Penny Serenade. Så du den? -Aldri.
Det er ingen Cary Grant-film der han ligner mindre på Cary Grant.
Men på den tiden
prøvde han å ta roller for å bryte ut av Cary Grant-rollen.
Han fikk bare én Oscar-nominasjon, for None but the Lonely Heart.
Men det var et forsøk. George Stevens.
George Stevens.
Jeg så ham en gang. Jeg gikk nedover Madison Avenue.
Må ha vært på 80-tallet. Han var gammel.
Jeg så mens jeg gikk at folk stoppet opp.
Cary Grant gikk opp Madison Avenue
i en hvit lindress, med sitt hvite linhår,
og han glødet.
Jeg tenkte: "Er det ille?"
Altså…
Ok.
Kjør.
Da jeg var barn, så var ikke luftanlegg så vanlig,
men det var vanlig på kino.
Kinoer hadde bannere på utsiden
med bokstaver som så ut som isbiter
som sa "nedkjølt luft" eller "luftanlegg inne".
Noen ganger sa folk: "Det er varmt. Vi går på kino."
Det var derfor man gikk på kino.
Jeg elsket å gå på kino, men jeg kan ikke si…
Jeg kan faktisk si at jeg ikke kunne dømme dem.
Jeg dømte dem ikke. Jeg tenkte bare: "Film!" Det er jo bra!
Er det noen filmer som du kunne sett igjen og igjen?
Det er mange filmer jeg liker så godt, ja.
Da jeg var liten, var det et program som het Million Dollar Movie,
der de viste en film hver dag. Den samme filmen hver dag i en uke.
Jeg begynte å se filmen som het The Boy with Green Hair.
Det var mandag.
Klokken 19:30, en halvtime inn i filmen, måtte jeg legge meg.
"Vær så snill, kan jeg se…" "Nei, du må legge deg."
I en hel uke, i fem dager, så jeg den første halvtimen.
Jeg spurte mamma nylig: "Hadde det vært så ille om jeg fikk se den?"
Jeg var godt oppi 40-åra før jeg så slutten av den.
Jeg la meg klokken 19:30, som var tidlig, frem til jeg var ti år.
Jeg spurte: "Hvorfor måtte jeg legge meg så tidlig?"
Jeg skylder søvnløsheten min på det.
Jeg la meg aldri når jeg var trøtt. "Hvorfor måtte jeg legge meg så tidlig?"
Hun sa: "For å være ærlig,
innen halv åtte så orket jeg ikke å høre på deg mer."
Du, besten?
Ja, gutt?
Jeg har grønt hår.
En gang i år var jeg i heisen i leilighetsbygget mitt,
og en liten gutt med grønt hår kom inn.
Ikke en tenåring som farget håret.
En gutt som hadde en mor som ikke bare lot ham se The Boy with Green Hair,
men lot ham ha grønt hår.
Han var sju år gammel.
Jeg så ham og sa: "Jeg liker håret ditt." Han sa: "Takk."
Jeg sa: "Har du sett The Boy with Green Hair"?
Han så på meg og sa: "Den fins ikke."
Jeg sa: "Jo." Han sa: "Nei."
Noen dager senere sa jeg: "Jo, The Boy with Green Hair fins."
Han sa: "Jeg tror deg ikke."
Så jeg sa: "Du har sikkert en sånn moderne dings. Finn den."
Så så jeg ham aldri igjen.
Her er noe jeg så i virkeligheten.
Jeg så en liten gutt. Han må ha vært fire år.
For gammel til å sitte i en barnevogn.
Han hadde en slags dings, og moren hans kjørte ham rundt.
Moren hans, ikke en barnepike.
Han så på et kart og sa: "Nei, 23rd Street!"
Jeg ville si: "Unnskyld meg.
Om sønnen din forstår seg på kart, er han for gammel for barnevogn."
Barn må gjerne gjøre det.
Barn gjør det, for de har hatt det hele livet.
Det vil ikke endre dem, for de kan ikke bli endret ennå.
Da jeg var barn, sa pappa: "Vi hadde ikke TV."
Det var ikke interessant. "Du hadde ikke TV."
"Jeg har det." Så enkelt som det.
-Hvordan kommer du overens med unge? -Det kommer an på.
Små barn liker jeg veldig godt.
Folk blir alltid sjokkert over å høre det.
Jeg liker dem fordi de er minst irriterende.
Folk tror de er mest irriterende fordi de kan lage masse støy.
Men de er minst irriterende fordi det er minst sannsynlighet
for at de sier noe du har hørt tusen ganger.
De er ikke fulle av klisjeer ennå.
De er mer originale enn voksne.
Det blir dratt ut av dem ganske fort.
De vet ikke hva ting er, så de finner på ting
eller stiller spørsmål.
De prøver ikke å overbevise deg om at de vet noe de ikke vet.
Jeg synes de er veldig interessante.
Om du mener unge folk, som i 20-årene,
har jeg aldri tenkt på dem. Selv ikke da jeg selv var på den alderen.
En gutt kom til meg en gang utenfor en restaurant
og sa: "Om du vil vite hva tusenårsbarn tenker,
send meg en e-post."
Jeg sa: "Hvorfor skal jeg ville vite det?"
Han sa: "Mange vil det."
"De som prøver å selge deg ting. Jeg selger ingenting."
Om du har et firma som prøver å selge folk klær, så vil du vite hva du tenker.
Men hvorfor er du den blant alle millionene som er 20 år?
Er du den utvalgte 20-åringen?"
Det er ikke mange fordeler med å være gammel, men her er én.
Når du leser at vi slipper opp for vann i 2050,
tenker du: "Herregud!"
Og så tenker du: "2050? Jeg vil være død."
La noen andre bekymre seg!
Jeg vet ikke om de gjør det mot deg, når du har dine egne unge barn.
Jeg mener tenåringer.
Men folk på din datters alder og litt eldre,
de kommer til meg og spør meg hva jeg mener de burde gjøre i livet.
Jeg tenker alltid: "Jeg bryr meg ikke om hva du gjør."
De er så vant til å være foreldrenes midtpunkt.
De tror at alle på foreldrenes alder kan hjelpe dem.
Men det hadde vært en feil med meg…
De spør alltid hva slags kunstner de burde bli.
Men de sier: "Tror du jeg burde bli skribent eller filmskaper?"
"Var jeg på din alder, hadde jeg sett etter vann.
Du burde være det du kaller en person som ser etter vann,
for det viser seg…
Jeg vet ikke hvorfor, men vi har drukket alt vannet.
Vi har ikke noe igjen til dere."
Vi møttes klokken ni
Vi møttes klokken åtte
Jeg kom tidsnok
Nei, du var sen
Ja, jeg husker det godt
-Vi møttes klokken ni -Vi møttes klokken åtte
-Jeg kom tidsnok -Nei, du var sen
Ja, jeg husker det godt
Xerox-systemet
lar deg skrive og revidere informasjon på en skjerm
før den blir skrevet ut på papir,
og den vil huske alt, selv om du ikke gjør det.
Ja, jeg husker det godt
Meldinger, sosiale nettverk, e-poster, telefonsamtaler, hvordan er det?
Skriver du meldinger eller prater du i telefonen?
Jeg gjør ingen av delene. Jeg har ikke PC.
Jeg har ikke iPhone eller mobil eller iPad.
-Ingen mobil? -Vanlig telefon.
Jeg har en adresse. Det holder.
Da de fant opp datamaskiner…
Datamaskinene hjemme hos folk. De ble kalt tekstbehandlingsprogrammer.
En venn av meg fikk en og sa: "Dette må du se."
Hun viste meg denne greia.
Det så ut som en veldig rask skrivemaskin.
Men jeg hadde ikke skrivemaskin. Jeg hadde aldri de gamle maskinene.
Jeg skrev med en kulepenn.
"Jeg trenger ikke en rask skrivemaskin.
Jeg har ikke skrivemaskin engang. Jeg gidder ikke dette."
Selvsagt visste jeg ikke at hele verden ville skaffe seg en sånn maskin.
Det skjedde litt etter litt. Jeg merket det ikke.
Nå har hele verden det, og folk sier:
"Nå vet du ikke noe om disse tingene."
Men det er ikke sant, for folk forteller meg om det hele tiden.
Jeg vet om disse tingene. Så mye som jeg vil.
Jeg vet mer enn jeg vil. Det er som Kardashians.
Aldri sett Kardashians, men vet om Kardashians.
Det er det jeg føler om internett, som har noe med Kardashians å gjøre.
Alt jeg vet om internett,
er enten ting folk har sagt til meg eller vist meg, for folk sier alltid:
"Stakkars Fran, hun kan ikke finne det ut. La meg vise deg."
Jeg kjenner dem ofte ikke engang, så det er herlig at de kommer til meg sånn.
Men sist uke kom det to yngre personer til meg,
en ikke mye yngre og en mye yngre…
En forklarte hva Instagram var,
og den andre forklarte hva Twitter var.
Det gjorde meg så sint at jeg sa:
"La meg forklare noe.
Jeg har ikke ikke de tingene fordi jeg ikke vet hva de er.
Jeg har dem ikke fordi jeg vet hva de er. Derfor har jeg dem ikke."
Jeg var på en middag nylig, og noen…
Det var en kunsthandler der. Han var verten.
Han sa at folk kjøper kunst på internett, og at det er latterlig.
De opplever ikke kunsten om de kjøper den på internett.
Det er ikke ekte. "For deg er det ikke en ekte kunstopplevelse.
For dem er det deres opplevelse. Det er det de bryr seg om."
Dette er nye folk. De er annerledes.
De kaller folk venner som de aldri har møtt.
Han sier: "De er ikke venner." For dem er de det.
Vi hadde en stor sexskandale med Anthony Weiner.
Det var ingen sex. Han mistet karrieren i en sexskandale…
-Og han lå ikke med noen! -Hadde ikke sex.
Det var helt ufattelig.
Om du skal miste karrieren din…
I en sexskandale, så må du ha sex.
Ja. Det er sant!
Vi har sexskandaler uten sex, vennskap uten venner,
kunst de ikke ser.
Det er en helt annerledes type person.
Jeg har en søster som snart blir tre år, og hun har en iPad
som hun bruker hele tiden. Jeg har ikke iPad.
Tror du det vil påvirke hvordan hun er med folk i fremtiden?
Varsler det om fremtidige generasjoner?
Hun har en to år gammel søster som har egen iPad.
Hun har ikke iPad.
-Foreldrene dine liker henne bedre. -Ja.
Jeg er ikke redd for folk som er to år,
for de som er to år slipper jeg å ha noe med å gjøre.
Jeg er redd for de som er 22.
Ja, hun blir annerledes. Men hun blir kanskje ikke verre.
Hun blir kanskje bedre. Det vet vi ikke. Det er mulig at det gjør dem bedre.
De blir bedre i en iPad-verden, for det er sånn verden blir.
Jeg tror du bare kan forstå folk fra din egen samtid.
Du kan ikke forstå folk som ikke er det.
Og at du kan…
Jeg forstår folk på min alder.
Bare ved å se på dem.
Når jeg sier min alder, mener jeg ti år fra eller til.
Jeg vet hva antrekket deres betyr.
Jeg vet hva de tror det betyr.
Jeg vet hva de tror de mener når de forteller om musikk eller bøker de liker.
Men jeg vet ikke det om folk som er unge.
De unge virker bare unge.
Det er en latterlig måte å kategorisere noen på.
BJØRNEN REGISSØR J.J. ANNAUD
Da jeg var ung, reiste jeg mye.
Jeg likte det mer da enn nå.
Jeg dro til Alaska en gang,
og vi dro til Glacier nasjonalpark.
Jeg leide en fyr, Bruce, som enten er bjørnejaktguide
eller om du bare vil gå en tur og kikke på bjørner,
så kan du også leie Bruce. Og du slipper å drepe bjørner.
Vi satte ut på en gåtur. Vi var åtte stykker.
Jeg var den minst spreke av dem,
men det var ikke verdens sprekeste gjeng uansett.
Så samlet Bruce oss og fortalte om bjørnene.
"Om du ser en bjørn, så ikke løp,
for bjørner kan løpe i 100 km i timen.
Du kan ikke løpe fra en bjørn,
og den vil ta deg igjen og spise deg, så ikke løp.
Bare bli der,
gå opp på tå,
løft armene og syng."
For syngingen får bjørnen til å tenke: "Hva er dette?"
Det har ingenting å gjøre med hvor flink du er til å synge.
"Så vil bjørnen gå sin vei", sa Bruce.
Så jeg sa: "Bruce,
la meg forsikre deg om at om jeg så en bjørn, så hadde jeg løpt,
for jeg hadde ikke hatt åndsnærværelse.
Du må ha en utrolig disiplin om du står og synger når du ser en bjørn!
Det er ikke meg. Jeg vil få panikk og løpe."
Han sa: "Da vil bjørnen angripe deg."
Bruce hadde en enorm pistol i hylsteret. Et hylster med en diger pistol.
Vi begynner å gå.
Det var den tiden på året
når laksen svømmer i en viss retning.
-Bjørnene spiser laksen. -Stor greie.
Disse bekkene var helt fulle med opprevet laks.
På den ene siden var det en utrolig Russ & Daughters-kafé i naturen.
På den andre siden… Du skjønner, bjørner er som folk.
Når det er så mye å velge mellom, sier de: "Det er det jeg vil ha."
For de var revet opp. "Dette? Nei, jeg liker ikke dette.
Jeg vil ikke ha det. Vil du ha den delen? Ikke jeg."
Det var hundrevis av opprevne laks.
Hele greia var skremmende, men på et tidspunkt
sa jeg: "Ser du noen bjørner, Bruce?
Laksen er revet opp. De ble revet opp av en bjørn."
Jeg var helt hysterisk. Veldig urolig.
Jeg var oppå Bruce.
Jeg holdt ham på skulderen. Den andre hånda rundt livet hans.
Han stoppet, jeg stoppet. "Bruce!"
Om han gikk en meter fra meg, sa jeg: "Bruce? Hvor er du?"
Så sa Bruce: "Fran…"
Han var så lei av meg.
Han sa: "Fran, jeg må si noe til deg."
Jeg tenkte: "Å nei, det er en bjørn der."
"Jeg må fortelle deg noe. Jeg er en gift mann."
Jeg sa: "Hva?" Han sa: "Jeg er gift. Du må bare vite det."
Jeg sa: "Jeg er ikke oppå deg fordi jeg synes du er uimotståelig.
Det er fordi du har en pistol.
Og fordi om vi så en bjørn,
så ville du ikke synge, men skyte bjørnen.
Det er det jeg vil skal skje."
Jeg vil ikke dø på en måte som folk vil le av.
Om jeg ble spist av en bjørn,
så ville ikke folk tenkt "så fryktelig",
men: "Er det ikke festlig? Fran ble spist av en bjørn!
Av alle folk!"
Jeg tenkte: "Jeg vil ikke ha en morsom død."
Det hadde vært morsomt.
Om jeg ikke var Fran og hørte det, hadde jeg tenkt: "Det er hysterisk."
Men jeg vil ikke dø sånn.
Jeg vet ikke hva du spurte, men det var historien om bjørnen.
Ingen som er unge nok til å gå på skolen
vet at de vil slutte å se vakre ut. Det skjer ikke før det plutselig gjør det.
For om jeg ser noen jeg ikke har sett på lenge,
tenker jeg: "Hva i helvete har skjedd?"
Og jeg skjønner at de tenker det samme om meg.
Jeg tenker ikke det om meg selv fordi jeg ser meg selv hver dag.
Enda det er veldig kort.
Jeg fant prøvebilder fra en fotografering for Vogue.
Jeg hadde skrevet over dem. Jeg sendte dem tilbake til Anna Wintour.
"Anna, bildene er så fæle. Vi må ta dem på nytt."
Jeg så dem og tenkte: "Om jeg våknet i dag og så sånn ut,
hadde jeg vært sjeleglad!"
Tekst: Ekaterina Pliassova