ORIGINALNA NETFLIXOVA DOKUMENTARNA SERIJA
Da sam u mladosti znala ono što sada znam,
ne bih tako griješila.
No imam zaista lošu vijest. I dalje griješiš.
Nije da griješiš samo do određene dobi.
Nastavljaš griješiti i imaš sve manje opravdanja
jer, kad si stariji, rijetko imaš priliku učiniti neku novu pogrešku.
I eto: „Ne mogu vjerovati da sam opet tako pogriješila.
Znala sam da ne smijem… Prvi put ne znaš, pa si blag prema sebi.“
Onda pomisliš: „Ovo je šesnaesti put da ponavljam istu pogrešku.“
I to zaista… Ta ponovljena pogreška, ista pogreška koju stalno ponavljaš,
zapravo ti samo dokazuje da si loš u tome, što god to bilo.
Da?
Osjećaš li tjeskobu zbog moguće okolišne apokalipse?
Ne. Nisam tako mlada. Ako nas čeka apokalipsa…
Znaš… Mislim…
Mogu si priuštiti možda još četiri godine života.
Kad bih znala da stiže apokalipsa, još jednu.
-Je li nas bilo toliko za Public Speaking? -Ne.
Ne.
E, sad je tulum.
Ne mogu vjerovati da je prošlo devet-deset godina. Samo se okreneš.
-Nisi se samo okrenuo. -Ne. Ali svaki je put neizbježno.
Jesmo li? Počinjemo?
-Da. -Da, što god. Samo snimamo dalje.
-Nisam znala. Kad smo počeli? -Kad su ono razbili.
Dečki su razgovarali i onda smo sišli. Sve snimamo.
Trebali ste mi reći.
-Imaš li kakav grešni užitak? -Ne, jer užitak nikad nije grijeh.
Nevjerojatno je da uopće postoji takav izraz.
Dakle… Osim ako voliš ubijati ljude.
Ali ja nikada ne bih osjećala…
Moji su užitci apsolutno benigni, što znači da nitko ne umire.
OK? Nitko nije zlostavljan.
Pa si mislim: „Ne, ne osjećam se krivom zbog užitka.“
Živimo u svijetu u kojem ljudi ne osjećaju krivicu zbog ubojstva,
ne osjećaju krivicu zbog toga što bebe stavljaju u kaveze na granici…
Zbog toga se ne osjećaju krivima, ali ja bih trebala? Zašto?
Jer sam pojela dvije zdjele špageta? Pročitala krimić?
Ili ljudi… Njihov grešni užitak
uvijek je uživanje u nekoj formi koja nije visoka umjetnost.
Dakle, ako kažeš: „Jako volim čitati knjige o samopomoći.“
To je, kao, grešni užitak. Ja uživam i ne osjećam krivicu.
Meni je užitak… pogotovo što sam starija, sve više mislim:
„Zabavljaj se koliko god možeš, frende.“
Samo naprijed, uživaj.“
Mislim, to je moje mišljenje.
Oduvijek volim zabavu. Mislim da se ljudi trebaju zabavljati.
Sve dok zabava nije destruktivna za druge.
Ako mi netko na pitanje: „Zašto to radiš?“ odgovori s:
„Mislim da je zabavno“, meni je to dobar odgovor.
Loš odgovor je: „Ti ne shvaćaš koliko je ovo važno…“
To je loš odgovor. Ali dobar… „Zabavno je“ je dobar odgovor.
Volim tulume. To nikada ni od koga ne čujete.
Svi mrze tulume, pogotovo kad su na tulumu.
Ne volim balove, no čovjek mora ići zbog djevojaka.
Ljudi su često znali reći, dok ja ondje sjedim:
„Fran voli tulume“, kao da je to strašno čudno.
„Fran. Znaš nju, voli tulume.“
Volim tulume jer bi trebali biti zabavni.
Kao filmovi kad sam bila dijete. Filmovi su dobri.
Slatkiši su dobri. Tulumi su dobri.
Mislim, ništa im ne fali.
LEOPARD, R: L. VISCONTI
Leoparda sam zadnji put gledala u kinu Ziegfeld, nerestauriranu verziju.
Kad sam ga gledala u Ziegfeldu,
bila sam, možda ne jedina,
ali jedna od rijetkih osoba ondje koje nisu bile redatelji.
Kao zadnji put kad sam gledala Richarda Pryora i svi su u publici bili komičari.
Odem gledati Leoparda i svi u publici su redatelji.
Voliš filmove?
Filmove? Obožavam ih.
Ideš li u kino ili ih gledaš kod kuće na DVD-ima?
Kao što sam nedavno rekla,
ne idem često u kino jer ne podnosim druge ljude.
-Koji razgovaraju s platnom? -Da, razgovaraju. Telefoniraju.
Jedu večere s odreskom u tri slijeda.
Mislim…
Imam DVD uređaj koji mi je netko dao.
-Nije spojen na televizor? -Ne, to je…
-Zapravo, dao mi ga je g. Scorsese. -Da?
Mali je, trebali bi ga moći jednostavno gledati na kauču, no dosta je kompliciran.
-Kako ste se upoznali? -Kako smo se upoznali?
-Želiš li joj reći? -Znamo li?
-Ne. -Ne.
Ljudi me često pitaju kako sam upoznala Martyja.
Ja… Ne znam.
Pretpostavljam da je bilo na tulumu.
Zašto to mislim? Jer idem na puno tuluma.
-Pedeseti rođendan Johna Watersa? -Tad sam te već znala.
-Već si me znala? -Da.
Znam da sam ga dugo znala prije nego što sam ga dobro upoznala.
Jer, iako idem na puno više tuluma nego Marty…
Zato je Marty snimio puno filmova, a ja nisam napisala puno knjiga i…
No primijetila sam da, kad god bih vidjela Martyja na tulumu,
cijelo bismo vrijeme razgovarali.
Bila sam budna cijelu noć jer sam cijelu noć pila kavu.
Onaj film za koji sam te jednom pitala, s Caryjem Grantom…
-Penny Arcade, bio je usred noći. -Penny Serenade.
-Da, Penny Serenade. Jesi li ga gledao? -Nikada.
Nema filma s Caryjem Grantom u kojem Cary Grant manje sliči na sebe.
U to je vrijeme pokušavao glumiti uloge kojima bi se oslobodio tog kalupa.
Dobio je samo jednu nominaciju za Oscara, i to za None but the Lonely Heart.
Svakako, to je bio pokušaj. George Stevens.
-George Stevens. -Da.
Jednom sam ga vidjela. Hodala sam avenijom Madison.
Vjerojatno u 80-ima. Već je bio starac.
Hodajući ulicom, primijetila sam da su ljudi stali.
A kad ono, avenijom Madison hoda Cary Grant
u bijelom lanenom odijelu, sa sjajnom, sijedom kosom
i naprosto sjaji.
I samo je… A ja si pomislim: „To je loše?“
Mislim…
Dobro.
Idemo.
Kad sam bila dijete, klimatizacija nije bila česta.
-No u kinima jest. -U kinima.
Kina su čak vani imala natpise
sa slovima koja su izgledala kao kockice leda.
Pisalo bi: „Zračno hlađeno“ ili „Klimatizirano“.
„Rashlađeno.“
Da. Ponekad bi ljudi rekli: „Tako je vruće. Idemo u kino."
-I samo sjediš. -Zato se išlo u kino.
Zaista sam voljela ići u kino,
ali ne mogu reći…
Zapravo, mogu jasno reći da o filmovima nisam mogla suditi.
Nisam sudila, samo sam mislila: „Filmovi!“
Mislim, super!
Postoji li film koji na TV-u možete uvijek iznova gledati?
Da, puno je filmova koji mi se toliko sviđaju.
Kad sam bila dijete, postojala je TV emisija Million Dollar Movie.
Neki bi film prikazivali svaki dan.
Isti film, svaki dan, cijeli tjedan.
Počela sam gledati film naziva Dječak zelene kose.
To je bilo u ponedjeljak.
Točno u 19.30, oko pola sata od početka filma, morala sam ići u krevet.
„Mogu li samo…“ „Ne, moraš ići u krevet.“
Cijeli tjedan, pet dana, gledala sam prvih pola sata Dječaka zelene kose.
U prošlom sam desetljeću pitala majku: „Bi li te ubilo da si me pustila?“
Bila sam debelo u četrdesetima kad sam vidjela kraj Dječaka zelene kose.
Išla sam spavati u 19.30, što je rano, do otprilike desete godine.
Pitala sam mamu zašto sam morala spavati tako rano.
To krivim za svoju nesanicu. Nikad nisam išla spavati umorna jer je bilo prerano.
„Zašto sam tako rano spavala?“
Rekla je, „Iskreno, Francie, do 19.30 više te nisam mogla slušati.”
Djede!
Da, momče?
Imam zelenu kosu.
Ove godine našla sam se u dizalu svoje zgrade
kad je ušao dječak zelene kose.
Ne tinejdžer koji je obojio kosu,
nego dječak kojem majka nije samo dopustila da pogleda film,
nego i da oboji kosu.
Imao je oko sedam godina.
Pogledala sam ga i rekla da mi se sviđa njegova kosa. Zahvalio je.
Rekla sam: „Postoji film Dječak zelene kose.“ A on je rekao: „Ne postoji.“
Ja sam rekla: „Postoji.“ A on: „Ne postoji.“
Vidjela sam ga par dana poslije i rekla: „Postoji film Dječak zelene kose.“
A on će: „Ne vjerujem ti.“
Rekla sam mu: „Sigurno imaš jedan od onih modernih uređaja. Provjeri.“
I više ga nisam vidjela.
Evo nečega što sam vidjela, u stvarnosti.
Vidjela sam dječaka.
Sigurno je imao četiri godine, što je, po meni, prestaro za dječja kolica.
Imao je nešto, nekakvu napravu,
a majka ga je gurala.
Gurala ga je majka, ne dadilja.
Pretpostavljam da je gledao navigaciju i rekao je: „Ne, ovo je 23. ulica!“
Skoro sam rekla: "Oprostite, ako vaš sin može navigirati, prestar je za kolica.“
Da.
Mislim… Ne smeta mi da djeca to rade.
-Naravno, imaju ih cijeli život. -Da.
Mislim da ih to neće promijeniti jer još nisu zreli za promjenu.
Kad sam bila dijete, tata je govorio da oni nisu imali TV.
Mene to doista nije zanimalo. „OK, niste imali TV.“
Mislim… Tako je. Jednostavno.
Kako se slažete s mladima?
Ovisi.
Malu djecu, na koju vjerojatno ne mislite, jako volim.
Ljudi su uvijek šokirani koliko ih volim.
Volim ih jer su najmanje naporna skupina ljudi.
Ljudi misle da su najnaporniji jer znaju biti naporni i bučiti.
No najmanje su naporni jer je najmanja šansa
da će vam reći nešto što ste sto puta čuli.
Još nisu puni klišeja.
Dakle, originalniji su od odraslih.
Iz njih se to brzo ukloni.
Oni zapravo ne znaju što je što, pa izmišljaju ili postavljaju pitanja.
Općenito te ne pokušavaju uvjeriti da znaju nešto što ne znaju.
Naprosto su mi jako zanimljivi.
A ako misliš na mlade ljude u dvadesetima, nikada nisam ni razmišljala o njima.
Čak ni kad sam bila u tim godinama.
Jednom mi je neki klinac prišao ispred restorana i rekao:
„Ako želite znati što milenijalci misle, evo mog e-maila, javite mi se.”
Pitala sam ga: „Zašto bi me to zanimalo?“
Mislim… Rekao je: „Mnoge zanima.“
„Da, one koji vam žele nešto prodati. Ja to ne želim.
Da imam tvrtku koja tim ljudima prodaje odjeću ili što već, zanimalo bi me.
No zašto bi ti bio ta osoba, od milijuna dvadesetogodišnjaka?
Zar si ti njihov predstavnik?“
Kao što znamo, starost nema puno prednosti, no evo jedne.
Kad pročitaš da ćemo 2050. ostati bez vode,
prvo pomisliš: „O, Bože!”
A onda: „2050? Bit ću mrtva.“
Neka se drugi za to brinu!
Ne znam kako je kad imaš svoje dijete.
Ne malo dijete, nego tinejdžera.
Ali ljudi te dobi, dobi tvoje kćeri i nešto stariji,
često mi prilaze da bi me pitali što bi trebali raditi u životu.
„Fran, misliš li…“ Za početak, nije me briga što radiš.
Navikli su biti u fokusu svojih roditelja,
pa misle da će im svaka osoba tih godina pomoći.
Ali sa mnom bi to bila pogreška, jer…
Uvijek me pitaju kakvi bi umjetnici trebali biti.
Pitaju: „Mislite li da bih trebao pisati ili snimati filmove?“
A ja si mislim: „Da sam tvojih godina, tražila bih vodu.“
Trebao bi biti osoba koja traži vodu
jer, očito…
Ne znam zašto smo ostali bez vode, no čini se da smo svu popili.“
Ono: „Nismo vam ništa ostavili.”
Upoznali smo se u devet
Upoznali smo se u osam
Došao sam na vrijeme
Ne, kasnio si
O, da, dobro se sjećam
-Upoznali smo se u devet -Upoznali smo se u osam
-Došao sam na vrijeme -Ne , kasnio si
O, da, dobro se sjećam
Xerox sustav za tipkanje
omogućava stvaranje i revidiranje informacija na zaslonu
prije nego što završe na papiru.
I zapamtit će sve, čak i ako vi nećete.
O, da, dobro se sjećam
Kakvi ste s porukama, društvenim mrežama, e-mailom i pozivima?
Šaljete li poruke ili telefonirate?
Ništa od navedenog.
-Ništa? -Ne. Nemam računalo.
Nemam iPhone, mobitel ni iPad.
-Nemate mobitel? -Imam običan telefon.
Imam adresu. To je dovoljno.
Kad su tek izumili računala…
Mislim na ona u kućama…
Zvali su ih procesori teksta. Prijateljica ga je dobila i rekla: „Moraš to vidjeti.“
Otišla sam do nje i pokazala mi je tu stvar koja mi je izgledala, i tada bila,
vrlo brz pisaći stroj.
Ja ga nisam imala. Nisam imala ni stare strojeve.
Nisam imala stroj, pisala sam kemijskom.
Zaključila sam da mi to ne treba. To je brzi pisaći stroj, a ja ne znam tipkati.
Zato neću ulaziti u to.
Naravno, ne znajući… Nisam znala da će cijeli svijet prihvatiti taj stroj.
Na kraju jest, ali malo po malo. Nisam ni primijetila.
A sada je cijeli svijet uključen i ljudi mi kažu:
„I sada ne znaš ništa o tome.“
Ali to nije istina jer mi ljudi stalno o tome govore.
Znam o tome koliko želim znati.
Znam i više nego što želim znati. Meni je to poput Kardashianki.
-Sve znam. -Nikad ih nisam gledala, ali znam za njih.
Tako se osjećam prema internetu.
Za koji znam da je na neki način povezan s Kardashiankama.
Sve što znam o internetu ono je što su mi ljudi rekli ili pokazali,
jer se ljudi uvijek ponašaju kao da sam jadnica koja to ne može saznati.
To su ljudi koje najčešće ni ne poznajem,
pa sam oduševljena kad mi tako prilaze.
No prošli tjedan, dvije osobe, obje mlađe od mene,
jedna ne puno mlađa, a druga puno mlađa od mene…
Jedna mi je objasnila što je Instagram,
a druga što je Twitter.
To me toliko razljutilo da sam rekla:
„Da vam nešto objasnim.
Nije da nemam te stvari zato što ne znam što su.
Nemam ih zato što znam što su.
Zato ih nemam."
Nedavno sam bila na večeri i netko je…
Ondje je bio trgovac umjetninama. On je bio domaćin.
Govorio je da ljudi kupuju umjetnine na internetu i da je to suludo
jer ne mogu doživjeti umjetninu koju tako kupe.
To nije pravi umjetnički doživljaj. Rekla sam mu: „Tebi nije.
Ljudima koji to rade to je doživljaj.
To im je bitno.
To su novi ljudi, drugačiji, koji ljude koje ne poznaju nazivaju prijateljima.“
Rekao je: „Nisu prijatelji.“ Njima jesu.
Imali smo veliki seks skandal s Anthonyjem Weinerom.
-Nije bilo seksa. -Da.
Izgubio je karijeru u seks skandalu…
-A nije se ni poševio. -…a nije se seksao.
Meni je to bilo nevjerojatno.
Ako već izgubiš karijeru…
Bar u seks skandalu, ako izgubiš karijeru, poseksaš se.
-Da. -Istina je.
Seks skandali bez seksa, prijateljstva bez prijatelja, umjetnost koju ne vide…
Dakle, to je posve drugačiji tip osobe.
Imam sestru koja će uskoro navršiti tri godine i ima vlastiti iPad.
I stalno ga koristi.
Ja nemam iPad.
Mislite li da će to narušiti njezine odnose s ljudima u budućnosti?
Mislite li da je to nagovještaj budućih naraštaja?
Kaže da njezina dvogodišnja sestra ima iPad, a ona ga nema.
-Tvoji roditelji više vole nju. -Znam.
OK?
Ne brinu me dvogodišnjaci jer s njima ne moram imati ništa.
Više me brinu 22-godišnjaci.
Da, bit će drugačija. To je istina. Ali možda neće biti gora.
Možda bude bolja. To ne znamo.
Moguće je da zbog toga budu bolji.
Bit će bolji u svijetu iPada jer će to biti svijet.
Ja vjerujem da zaista možete razumjeti samo svoje suvremenike.
Da ne možete zaista shvatiti ljude koji to nisu.
I da biste mogli…
Ja dubinski razumijem ljude svojih godina.
Dovoljno je da ih pogledam.
Kad kažem „svojih godina“, mislim na deset više ili manje.
Znam što njihova odjeća znači. Znam što misle da njihova odjeća znači.
Znam što misle da znači kad mi kažu kakvu glazbu ili knjige vole.
Ali s mladima to ne znam.
Problem s mladima je to što svi naprosto izgledaju mlado.
A to je pomalo apsurdan način da nekoga kategorizirate.
MEDVJED, R: J.J. ANNAUD
U mladosti sam puno putovala.
U tome sam uživala više nego sada.
Jednom sam otputovala na Aljasku i išli smo u nacionalni park Glacier.
Angažirala sam tipa po imenu Bruce
koji je vodič za lov na medvjede
ili, ako samo želite prošetati i vidjeti medvjede,
možete ga angažirati i ne morate ubijati medvjede.
I tako smo se spremali krenuti u šetnju. Bilo nas je osmero.
Ja sam možda bila u najlošijoj formi,
no to nije bila najhrabrija skupina ljudi na planetu.
Onda nas je Bruce okupio da nam objasni što i kako s medvjedima.
„Ako vidiš medvjeda“, rekao je: „ne trči.“
Jer medvjedi mogu trčati, ne sjećam se, 100 km/h.
Nema šanse da mu pobjegneš.
A medvjed će te uhvatiti i pojesti.
Zato ne bježi.
Samo ostani na mjestu,
stani na prste,
digni ruke u zrak i zapjevaj.
Jer pjevanje je tu da se medvjed zapita koji je to vrag.
I to nema veze s tim kako pjevaš.
I onda će medvjed otići.
Kaže Bruce.
Na to sam ja rekla: „Bruce,
uvjeravam te, da ja vidim medvjeda, pobjegla bih
jer ne bih bila toliko prisebna.
Treba ti nevjerojatna disciplina da ugledaš medvjeda, staneš i zapjevaš.
Ja nisam ta. Uspaničila bih se i pobjegla.
A on će: „Onda bi vas napao.“
Bruce je imao ogroman pištolj u futroli.
Ne šalim se. Futrola i veliki pištolj.
I tako smo krenuli.
Bilo je doba godine
kad lososi plivaju u određenom smjeru.
-A medvjedi ih jedu. -Da, velika stvar.
Potoci su bili puni rastrganih lososa.
S jedne strane to je bilo poput nevjerojatno prirodne zalogajnice,
a s druge strane vidite da su medvjedi poput ljudi.
Kad nečega ima tako puno, kažu: „Ovaj dio želim.“
Bili su rastrgani. Kao da kažu: „Ovo? Ne sviđa mi se.“
Kao da…
Da. „Ne znam, ne želim to. Želiš li ti ovaj komad?“
Bilo je na stotine rastrganih lososa.
Sve je to bilo zastrašujuće,
no u jednom sam trenu samo ponavljala: „Vidiš li medvjeda, Bruce?
Bruce, lososi su rastrgani. Rastrgao ih je medvjed.“
Bila sam histerična. Stvarno zabrinuta.
Bila sam Bruceu za vratom.
Držala sam mu jednu ruku na ramenu, a drugu oko struka.
Kad bi on stao, i ja bih. „Bruce!“
Kad bi odmakao pola metra, rekla bih: „Bruce! Gdje si, Bruce? "
A onda je Bruce rekao: „Fran…“
Bio je poprilično ogorčen.
Rekao je: „Fran, mislim da ti moram nešto reći.”
Mislila sam da je medvjed tu. A on će:
„Fran, moram ti reći, oženjen sam.“
Rekla sam: „Što?“ „Oženjen sam, želim da to znaš.“
Rekla sam mu: „Za vratom sam ti ne zato što si mi neodoljiv,
nego zato što imaš pištolj i zato što mislim da, kad bismo vidjeli medvjeda,
ti ne bi stao na prste i zapjevao, nego bi ga upucao.
A to želim ako se medvjed pojavi.“
Ne želim umrijeti na način koji je ljudima zabavan.
Jer znam da, kad bi me pojeo medvjed,
ljudi kad čuju ne bi pomislili: „To je strašno.“
Pomislili bi: ”Nije li to urnebesno? Fran je pojeo medvjed!
Od svih koje je mogao pojesti!“
Pomislila sam: „Ne želim da moja smrt bude urnebesna.“
-Da, to je smiješno. -Bilo bi smiješno.
Da nisam Fran i da to čujem, pomislila bih: „To je baš urnebesno.“
No ja ne želim tako umrijeti.
Ne znam što si pitao, ali to je priča o medvjedu.
Nitko dovoljno mlad da bude u školi
nije svjestan da će izgubiti ljepotu.
To se ne događa dok se ne dogodi.
OK? Jer kad ja vidim nekoga koga dugo nisam vidjela,
pomislim: „Koji se vrag tebi dogodio?“
Kužiš? I shvatim da oni to isto misle o meni.
Jedini razlog što ja to ne mislim o sebi je što se svaki dan viđam.
Iako što kraće moguće. Mislim…
Pronašla sam fotke sa snimanja za Vogue.
Vidim da sam po njima pisala. Poslala sam ih Anni Wintour i napisala:
„Anna, ove su fotke užasne. Moramo ponoviti snimanje.“
Pogledam ih i pomislim: „Da sam se danas probudila ovakva, bila bih presretna.“
Prijevod titlova: Jana Bušić