‫- סדרה תיעודית מקורית של NETFLIX -‬
‫אם כשהייתי צעירה‬ ‫הייתי יודעת את מה שאני יודעת עכשיו,‬
‫לא הייתי עושה את הטעויות האלה.‬
‫אבל יש לי חדשות רעות לכולם.‬ ‫אנחנו לא מפסיקים לטעות.‬
‫זה לא שטועים רק עד גיל מסוים.‬
‫אנחנו ממשיכים לטעות, ויש לנו פחות תירוצים,‬
‫כי כשאת מבוגרת, נדיר מאוד שיש לך הזדמנות‬
‫לטעות טעות חדשה.‬
‫במקום זה תגידי,‬ ‫"לא ייאמן ששוב עשיתי את אותה טעות.‬
‫כי אני יודעת… בפעם הראשונה לא ידעתי."‬
‫אז את מוותרת לעצמך.‬
‫אבל אז את חושבת, "בואי נודה באמת,‬ ‫אותה טעות כבר 16 פעמים."‬
‫וזה, הטעות החוזרת,‬ ‫הטעות שחוזרת על עצמה שוב ושוב,‬
‫זה מוכיח שאת גרועה בדבר הזה,‬ ‫מה שזה לא יהיה.‬
‫כן?‬
‫האם האסון הסביבתי‬ ‫שעלול להתרחש גורם לך לחרדה?‬
‫לא. אני לא כל כך צעירה, אם יקרה אסון…‬
‫אתה מבין? כאילו…‬
‫אני יכולה להרשות לעצמי‬ ‫לחיות עוד ארבע שנים, אולי.‬
‫אם הייתי יודעת שהעולם ייחרב, אז עוד שנה.‬
‫היו לנו כל כך הרבה אנשים שדיברו בציבור?‬
‫לא.‬ ‫-לא.‬
‫טוב, עכשיו זאת מסיבה.‬
‫לא ייאמן שעברו מאז תשע או עשר שנים.‬
‫פתאום הסתובבתי, ועברו עשר שנים.‬
‫זה לא היה פתאום שהסתובבת.‬
‫לא, אבל תמיד הייתה לי תחושה שזה כבר בא.‬
‫התחלנו? אנחנו מקליטים?‬
‫כן.‬ ‫-כן, הכול. אנחנו פשוט ממשיכים לצלם.‬
‫לא ידעתי. מתי התחלנו?‬ ‫-כשהדבר ההוא נשבר.‬
‫כשהם דיברו שם, כשבאנו. הכול, צילמנו הכול.‬
‫אתה אמור להגיד למי שאתה מצלם.‬
‫את אוהבת עונג שיש בו אשמה?‬ ‫-לא.‬
‫אני לא חושבת שיש עונג שיש בו אשמה.‬
‫לדעתי, לא ייאמן שיש ביטוי כזה.‬
‫במילים אחרות…‬ ‫אלא אם כן אתה מתענג על רצח.‬
‫אבל אין סיכוי שהייתי מרגישה…‬ ‫התענוגות שלי שפירים לגמרי.‬
‫זאת אומרת, אף אחד לא מת,‬ ‫אף אחד לא עובר תקיפה מינית, אתה מבין?‬
‫ואני חושבת לעצמי,‬ ‫"לא, אין שום אשמה בעונג".‬
‫אנחנו חיים בעולם שאנשים‬ ‫לא חשים בו אשמה כשהם הורגים מישהו,‬
‫אנשים לא חשים אשמה‬ ‫כשהם כולאים תינוקות בכלובים בגבולות,‬
‫אף אחד לא מרגיש אשמה בגלל זה,‬ ‫אבל אני אמורה להרגיש אשמה? למה?‬
‫כי אכלתי שתי מנות ספגטי? כי קראתי ספר מתח?‬
‫התענוגות שיש בהם אשמה‬ ‫הם תמיד תענוגות מצורה‬
‫שאינה אמנות גבוהה, אתה מבין?‬
‫אם את אומרת, "אני ממש רוצה‬ ‫לקרוא ספר כמו 'רוקדות עם זאבים'."‬
‫זה אמור להיות עונג שיש בו אשמה.‬ ‫אם אני מתענגת, אני לא מרגישה אשמה.‬
‫עונג, בעיניי, במיוחד ככל שאני מתבגרת,‬
‫אני חושבת,‬ ‫"כל סוג של כיף שיכול להיות, לכי על זה.‬
‫לכי על זה, תיהני".‬
‫זאת אומרת, ככה אני חושבת.‬
‫תמיד אהבתי כיף.‬ ‫לדעתי, לאנשים צריך להיות כיף,‬
‫כל עוד הכיף הזה לא פוגע באנשים אחרים.‬
‫אני כשאני שואלת מישהו, "למה עשית את זה?",‬
‫הוא אומר, "כי חשבתי שיהיה כיף",‬ ‫זאת תשובה טובה מבחינתי.‬
‫תשובה גרועה היא,‬ ‫למשל, "את לא מבינה כמה זה חשוב…"‬
‫זאת תשובה רעה. "זה כיף" היא תשובה טובה.‬
‫אני אוהבת מסיבות.‬ ‫לא שמעת אותי אומרת את זה.‬
‫כולם שונאים מסיבות. במיוחד כשהם במסיבה.‬
‫אני לא אוהבת נשפים,‬ ‫אבל נאלצתי לבוא בשביל הבנות.‬
‫לא פעם אנשים אמרו עליי, כשישבתי לידם,‬
‫"פראן אוהבת מסיבות",‬ ‫כאילו שזה מוזר להחריד.‬
‫"מכיר את פראן? היא אוהבת מסיבות."‬
‫אני ממש אוהבת מסיבות,‬ ‫כי אמור להיות כיף בהן.‬
‫כמו קולנוע, כשהייתי קטנה. קולנוע זה טוב.‬
‫ממתקים זה טוב. מסיבות זה טוב.‬
‫אין שום דבר רע במסיבות.‬
‫- הברדלס‬ ‫במאי: לוקינו ויסקונטי -‬
‫בפעם האחרונה שראיתי את "הברדלס",‬ ‫זאת הייתה גרסה פחות משוחזרת. בזיגפלד.‬
‫כשהלכתי לראות את הסרט בזיגפלד‬ ‫הייתי, אם לא היחידה,‬
‫אז אחת מכמה בודדים שהיו שם ולא היו במאים.‬
‫הסתכלתי מסביב, וזה היה כמו בפעם האחרונה‬ ‫שבה ראיתי את ריצ'רד פריור.‬
‫כשראיתי אותו בטאון הול,‬ ‫כולם בקהל היו קומיקאים.‬
‫הלכתי לראות את "הברדלס",‬ ‫וכולם בקהל היו במאים.‬
‫אז את אוהבת קולנוע?‬
‫סרטים? אני מתה על סרטים.‬
‫את הולכת לקולנוע‬ ‫או רואה סרטים בבית, בדי-וי-די?‬
‫לאחרונה אמרתי שאני לא הולכת הרבה לקולנוע,‬
‫כי אני לא יכולה לסבול את הזולת.‬
‫כי אנשים מדברים למסך וכל זה?‬ ‫-כן, מדברים.‬
‫הם בטלפון, הם מדברים,‬ ‫הם אוכלים ארוחות של שלוש מנות.‬
‫יש לי מכשיר די-וי-די שמישהו נתן לי.‬
‫הוא לא מחובר לטלוויזיה?‬ ‫-לא, הוא…‬
‫למעשה, מר סקורסזה נתן לי אותו.‬ ‫-וואו.‬
‫זה מכשיר קטן שאפשר לצפות בו על הספה,‬
‫אבל הוא די מסובך.‬
‫איך הכרתם?‬
‫איך הכרנו?‬
‫את רוצה לספר לה?‬ ‫-אנחנו יודעים?‬
‫לא.‬ ‫-לא.‬
‫לא פעם שאלו אותי איך הכרתי את מרטי,‬ ‫ואני לא יודעת.‬
‫אני מניחה שהכרתי אותו במסיבה.‬
‫למה אני חושבת ככה?‬ ‫כי אני הולכת להרבה מסיבות.‬
‫מסיבת יום ההולדת החמישים של ג'ון ווטרס?‬
‫אז כבר הכרתי אותך.‬
‫הכרת אותי קודם.‬ ‫-כן.‬
‫אני זוכרת שהכרתי את מרטי‬ ‫הרבה זמן לפני שהכרנו טוב,‬
‫כי אני הולכת להרבה יותר מסיבות ממרטי.‬
‫לכן מרטי ביים הרבה סרטים,‬ ‫ואני לא כתבתי הרבה ספרים.‬
‫אבל באמת שמתי לב‬ ‫שבכל פעם שראיתי את מרטי במסיבה,‬
‫בילינו את כל הזמן בשיחה.‬
‫הייתי ערה כל הלילה, מרטי,‬ ‫כי שתיתי קפה כל הלילה.‬
‫הסרט שפעם שאלתי אותך עליו,‬
‫עם קרי גרנט, סרט בשם "ארקדה בפרוטה",‬ ‫שודר באמצע הלילה.‬
‫"סרנדה בפרוטה".‬
‫כן, סליחה. ראית אותו?‬ ‫-לא ראיתי אותו.‬
‫אין סרט של קרי גרנט‬ ‫שבו קרי גרנט הוא פחות קרי גרנט.‬
‫העניין היה שבאותה תקופה‬
‫הוא ניסה לשחק תפקידים‬ ‫שיעזרו לו לפרוץ מהאופי של קרי גרנט.‬
‫הוא היה מועמד לאוסקר רק פעם אחת,‬ ‫על הסרט "רק הלב הבודד".‬
‫בכל אופן, זה היה ניסיון. ג'ורג' סטיבנס.‬
‫ג'ורג' סטיבנס.‬ ‫-כן.‬
‫ראיתי אותו פעם. הלכתי במדיסון אווניו.‬
‫זה בטח היה בשנות השמונים. הוא כבר היה זקן.‬
‫הלכתי ברחוב, ושמתי לב שאנשים עצרו.‬
‫ושם, במדיסון אווניו, הלך לו קרי גרנט,‬
‫בחליפת פשתן לבנה, עם שיער בצבע פשתן לבן,‬
‫והוא כאילו זהר.‬
‫והוא פשוט… אז חשבתי לעצמי, "זה רע?"‬
‫זאת אומרת…‬
‫טוב.‬
‫מתחילים.‬
‫כשהייתי ילדה, מיזוג אוויר לא היה דבר נפוץ,‬
‫אבל הוא היה נפוץ באולמות קולנוע.‬
‫למעשה, היו כרזות מחוץ לאולמות הקונוע,‬
‫שהאותיות עליהם נצבעו כמו קוביות קרח…‬ ‫-כן.‬
‫והיה כתוב בהם "אוויר צונן"‬ ‫או "יש מיזוג אוויר".‬
‫היו אנשים שפשוט אמרו,‬ ‫"איזה חום, בואו נלך לסרט".‬
‫זאת הייתה סיבה ללכת לסרט.‬
‫אז ממש אהבתי לראות סרטים,‬ ‫אבל אי אפשר להגיד, אתה יודע…‬
‫למעשה, אני יכולה להכריז בבירור‬ ‫שלא הייתי שופטת אותם.‬
‫לא שפטתי אותם, פשוט חשבתי, "סרט!"‬
‫זאת אומרת, "טוב!"‬
‫יש סרט כלשהו, שכשהוא מוקרן בטלוויזיה,‬
‫את יכולה לצפות בו שוב ושוב?‬
‫כן, יש הרבה סרטים‬ ‫שאני אוהבת עד כדי כך. בטח.‬
‫כשהייתי ילדה, הייתה בטלוויזיה תוכנית‬ ‫בשם "מיליון דולר מובי",‬
‫שכל יום הקרינו בה סרט.‬
‫הם היו מקרינים אותו סרט במשך שבוע.‬
‫אז התחלתי לצפות‬ ‫בסרט שנקרא "הילד ירוק השיער".‬
‫זה היה ביום שני.‬
‫בדיוק בשבע וחצי, כחצי שעה אחרי תחילת הסרט,‬ ‫הייתי צריכה ללכת לישון.‬
‫"בבקשה, אפשר…",‬ ‫"לא, את צריכה ללכת לישון".‬
‫שבוע שלם, חמישה ימים,‬
‫ראיתי את חצי השעה הראשונה‬ ‫של "הילד ירוק השיער".‬
‫שאלתי את אמא שלי, בעשר השנים האחרונות,‬ ‫"הייתם מתים אם הייתם נותנים לי לראות?"‬
‫כי רק באמצע שנות הארבעים לחיי‬ ‫ראיתי את הסוף של "הילד ירוק השיער".‬
‫הלכתי לישון בשבע וחצי,‬ ‫כלומר בשעה מוקדמת, עד גיל עשר, בערך.‬
‫שאלתי את אמא שלי,‬ ‫"למה הכרחתם אותי ללכת לישון כל כך מוקדם?"‬
‫אני מאשימה את נדודי השינה שלי בזה.‬
‫כי אף פעם לא הלכתי לישון עייפה,‬ ‫כי לא הייתי עייפה בשבע וחצי.‬
‫"למה שלחתם אותי לישון כל כך מוקדם?"‬
‫והיא אמרה, "למען האמת, פראנסי,‬
‫בשבע וחצי כבר לא יכולתי להקשיב לך יותר".‬
‫היי, סבא!‬
‫כן, נערי?‬
‫השיער שלי ירוק.‬
‫השנה, הייתי במעלית בבניין שלי,‬
‫ונכנס אליה ילד קטן עם שיער ירוק.‬
‫לא נער, לא מתבגר עם שיער צבוע,‬
‫אלא ילד קטן, שלא רק שאמא שלו‬ ‫נתנה לו לצפות בסרט "הילד ירוק השיער",‬
‫היא הרשתה לו גם שיהיה לו שיער ירוק!‬
‫הוא היה בן שבע.‬
‫הסתכלתי עליו, ואמרתי, "אהבתי את השיער",‬ ‫והוא אמר תודה.‬
‫אמרתי, "יש סרט בשם 'הילד ירוק השיער'.‬ ‫ראית אותו?"‬
‫הוא הסתכל עליי ואמר, "לא, אין".‬
‫אמרתי, "כן, יש", והוא אמר, "לא, אין".‬
‫ראיתי אותו אחרי כמה ימים,‬
‫ואמרתי, "באמת יש סרט‬ ‫בשם 'הילד ירוק השיער'."‬
‫והוא אמר, "אני לא מאמין לך".‬
‫אז אמרתי, "בטח יש לך‬ ‫איזה מכשיר מודרני כזה. תבדוק".‬
‫לא ראיתי אותו מאז.‬
‫אני אספר לך משהו שראיתי בחיים האמיתיים.‬
‫ראיתי ילד קטן, הוא היה בטח בן ארבע,‬
‫גיל מבוגר מדי, לדעתי, לטייל בעגלה.‬
‫והיה לו משהו, מכשיר כלשהו,‬
‫ואמא שלו דחפה את העגלה,‬
‫אמא שלו, לא נני, היא דחפה אותו,‬
‫והוא חיפש, כנראה, הוראות הגעה,‬ ‫ואז הוא אמר, "לא, רחוב 23!"‬
‫היה לי חשק להגיד, "סליחה,‬
‫אם הבן שלך מספיק גדול כדי לנווט,‬ ‫הוא גדול מדי בשביל עגלה".‬
‫אני חושבת…‬ ‫אין לי התנגדות לזה שילדים עושים את זה.‬
‫ילדים עושים את זה, כמובן,‬ ‫כי היה להם את זה כל החיים.‬
‫אני לא חושבת שזה ישנה אותם,‬
‫כי הם עדיין לא פנויים לשינוי, את מבינה?‬
‫כשהייתי ילדה, אבא שלי תמיד אמר,‬ ‫"לנו לא הייתה טלוויזיה".‬
‫לא הבנתי מה מעניין בזה.‬ ‫"אז לא הייתה לכם טלוויזיה."‬
‫זאת אומרת, לי יש, פשוט מאוד.‬
‫איך את מסתדרת עם צעירים?‬
‫תלוי.‬
‫אני מאוד אוהבת ילדים קטנים,‬ ‫אבל בטח לא לזה התכוונת.‬
‫אנשים תמיד המומים‬ ‫מכמה שאני אוהבת ילדים קטנים.‬
‫אני אוהבת אותם,‬ ‫כי הם האנשים הכי פחות מעצבנים.‬
‫אנשים חושבים שהם הכי מעצבנים,‬ ‫כי הם יכולים לעצבן ולהרעיש,‬
‫אבל הם הכי פחות מעצבנים,‬ ‫כי במקרה שלהם יש את הסיכוי הכי קטן‬
‫לשמוע משהו שכבר שמעת מיליון פעם.‬
‫הם עדיין לא מלאים בקלישאות, אתה מבין?‬
‫הם יותר מקוריים ממבוגרים.‬
‫מהר מאוד לוקחים להם את זה.‬
‫הם לא באמת יודעים‬ ‫מה זה כל דבר, אז הם ממציאים.‬
‫או שהם שואלים שאלות.‬
‫באופן כללי, הם לא מנסים לשכנע אותך‬ ‫שהם יודעים משהו שהם לא יודעים.‬
‫לדעתי הם פשוט יותר… מאוד מעניינים.‬
‫אם אתה מתכוון לאנשים בשנות העשרים לחייהם,‬
‫אף פעם לא באמת חשבתי עליהם.‬
‫אפילו כשהייתי בגיל הזה,‬ ‫לא ממש חשבתי על זה.‬
‫איזה בחור באמת ניגש אליי מחוץ למסעדה,‬
‫ואמר, "אם את רוצה לדעת‬ ‫מה המילניאלים חושבים,‬
‫זה האימייל שלי, תשלחי לי אימייל".‬
‫אז אמרתי, "למה שארצה לדעת?"‬
‫הוא אמר, "הרבה אנשים רוצים לדעת".‬
‫אמרתי, "כן, יש אנשים שמנסים‬ ‫למכור משהו. אני לא מוכרת כלום.‬
‫אם יש לך חברה‬
‫שמנסה למכור בגדים לאנשים האלה,‬ ‫אז כן, אני רוצה לדעת מה אתם חושבים.‬
‫אבל למה דווקא אתה‬ ‫מבין כל האנשים בני העשרים?‬
‫מה, נבחרת לייצג את בני העשרים?"‬
‫אין הרבה יתרונות בזקנה, כידוע,‬ ‫אבל יש לפחות אחד.‬
‫כשאת קוראת שעד 2050 ייגמרו לנו המים,‬
‫את קודם כול חושבת, "אלוהים אדירים!"‬
‫ואז את חושבת, "2050? אני אהיה מתה".‬
‫שמישהו אחר ידאג!‬
‫אני לא יודעת אם זה קורה גם לך,‬
‫כי לך יש ילדה צעירה משלך.‬
‫לא ילדה קטנה, נערה.‬
‫אבל אנשים בגיל של הבת שלך‬ ‫וקצת יותר מבוגרים ממנה‬
‫פונים אליי לא פעם, ושואלים מה אני חושבת‬ ‫שהם צריכים לעשות בחיים.‬
‫אני תמיד חושבת, "קודם כול,‬ ‫לא אכפת לי מה תעשו בחיים שלכם".‬
‫הם כל כך רגילים‬ ‫להיות במרכז תשומת הלב של הוריהם,‬
‫שכל פעם שהם רואים מישהו בגיל הזה,‬ ‫הם חושבים שהוא יעזור להם.‬
‫במקרה שלי זאת טעות, כי…‬
‫הם תמיד שואלים באיזה סוג של אמנות לעסוק.‬
‫"את חושבת שאני צריך להיות סופר או במאי?"‬
‫אני תמיד חושבת, "אם הייתי בגילך,‬ ‫הייתי מחפשת מים.‬
‫לדעתי אתה צריך להיות‬ ‫איך שלא קוראים למי שמחפש מים,‬
‫כי מסתבר…‬
‫אני לא יודעת למה נגמרו לנו המים,‬ ‫אבל נראה ששתינו את כולם".‬
‫כאילו, "לא השארנו לכם מים".‬
‫"נפגשנו בתשע"‬
‫"נפגשנו בשמונה"‬
‫"הגעתי בזמן"‬
‫"לא, איחרת"‬
‫"כן, אני זוכר זאת היטב‬
‫נפגשנו בתשע"‬ ‫-"נפגשנו בשמונה"‬
‫"הגעתי בזמן"‬ ‫-"לא, איחרת"‬
‫"כן, אני זוכר זאת היטב"‬
‫מערכת תצוגת ההקלדה של זירוקס‬
‫מאפשרת יצירה ועריכה של מידע‬ ‫ישירות על המסך,‬
‫עוד לפני שהוא מועלה על הנייר,‬
‫והיא תזכור הכול גם אם אתם תשכחו.‬
‫"כן, אני זוכר היטב"‬ ‫-"כן, אני זוכרת היטב"‬
‫סמסים,‬
‫רשתות חבריות, אימיילים,‬ ‫שיחות טלפון, איך את עם כל זה?‬
‫את שולחת סמסים או מדברת בטלפון?‬
‫אף אחד מהדברים האלה.‬
‫אף אחד?‬ ‫-אין לי מחשב.‬
‫אין לי אייפון, טלפון סלולרי או אייפד.‬
‫אין לך סלולרי?‬ ‫-יש לי טלפון רגיל.‬
‫יש לי כתובת. זה מספיק.‬
‫כשרק המציאו את המחשבים…‬
‫זאת אומרת, מחשבים ביתיים,‬
‫קראו להם "מעבדי תמלילים".‬
‫חברה שלי קנתה מחשב.‬ ‫"את חייבת לראות את זה."‬
‫הלכתי אליה והיא הראתה לי אותו.‬
‫לי הוא נראה, וזה בערך מה שהוא היה בזמנו,‬
‫כמו מכונת כתיבה מהירה.‬
‫אבל לא הייתה לי מכונת כתיבה,‬ ‫לא הייתה לי מכונה ישנה.‬
‫כתבתי בעט כדורי.‬
‫חשבתי לעצמי,‬ ‫"אני לא צריכה מכונת כתיבה מהירה.‬
‫אין לי בכלל מכונת כתיבה,‬ ‫כי אני לא יודעת להקליד.‬
‫אני לא נכנסת לזה."‬
‫לא ידעתי, כמובן,‬
‫לא ידעתי שכל העולם‬ ‫הולך להיכנס למכונה הזאת.‬
‫זה קרה, אבל זה קרה לאט לאט,‬ ‫ולא ממש שמתי לב.‬
‫עכשיו כל העולם בתוך המחשב, ואנשים אומרים,‬
‫"עכשיו את לא מבינה בדברים האלה". אתה מבין?‬
‫אבל זה לא נכון, כי אנשים‬ ‫מספרים לי על הדברים האלה כל הזמן.‬
‫אז אני יודעת על הדברים האלה‬ ‫כמה שאני רוצה לדעת.‬
‫יותר ממה שאני רוצה לדעת.‬ ‫בעיניי, זה כמו משפחת קרדשיאן, אתה מבין?‬
‫לא ראיתי אותם, אבל שמעתי עליהם.‬ ‫-שמענו, כן.‬
‫זאת דעתי גם על האינטרנט.‬
‫ואני יודעת שהאינטרנט‬ ‫קשור איכשהו למשפחת קרדשיאן.‬
‫כל מה שאני יודעת על האינטרנט‬
‫אלה דברים שאנשים אמרו לי או הראו לי,‬
‫כי אנשים תמיד אומרים,‬
‫"מסכנה, אין לה את היכולת למצוא את זה.‬ ‫אני אראה לך, פראן".‬
‫ובחצי מהפעמים אלה אנשים שאני לא מכירה,‬
‫אז ממש מרגש לראות אותם ניגשים אליי ככה.‬
‫בשבוע שעבר, שני אנשים, שניהם צעירים ממני,‬
‫אבל אחד לא היה צעיר ממני בהרבה,‬ ‫והשני צעיר בהרבה,‬
‫אחד מהם הסביר לי מה זה אינסטגרם,‬
‫והשני הסביר לי מה זה טוויטר.‬
‫זה כל כך עצבן אותי, שאמרתי,‬
‫"אני רוצה להסביר לך משהו.‬
‫זה לא שאין לי את הדברים האלה‬ ‫כי אני לא יודעת מה הם.‬
‫אין לי אותם דווקא כי אני יודעת.‬
‫לכן אין לי אותם".‬
‫הייתי לאחרונה בארוחת ערב, והיה שם…‬
‫היה שם סוחר אמנות.‬ ‫בעצם, הארוחה הייתה אצלו.‬
‫הוא אמר שאנשים‬ ‫קונים יצירות אמנות באינטרנט, ושזה מגוחך,‬
‫כי הם לא יכולים לחוות את היצירה‬ ‫אם הם קונים אותה ברשת,‬
‫זאת לא חוויה אומנותית אמתית.‬ ‫אז אמרתי, "בשבילך היא לא אמיתית,‬
‫האנשים שעושים את זה, זאת החוויה שלהם.‬
‫זה מה שחשוב להם".‬
‫אלה אנשים חדשים, אנשים שונים.‬
‫הם קוראים‬ ‫לאנשים שהם לא פגשו מעולם "חברים".‬
‫הוא אמר, "הם לא באמת חברים".‬ ‫בשבילם, הם כן.‬
‫הייתה לנו שערוריית מין ענקית‬ ‫עם אנתוני וינר.‬
‫לא היה שם מין. הוא איבד את הקריירה שלו‬ ‫בגלל שערוריית מין…‬
‫ואפילו לא תפס זיון.‬ ‫-בלי לקיים יחסי מין.‬
‫זה היה מדהים בעיניי.‬
‫זאת אומרת, אם אתה הולך‬ ‫לאבד את הקריירה שלך…‬
‫אם אתה מאבד את הקריירה בגלל שערוריית מין‬ ‫אז שיהיה לפחות מין.‬
‫כן. נכון.‬
‫יש שערוריות מין בלי מין, חברות בלי חברים,‬
‫אמנות שהם לא רואים.‬
‫זה סוג שונה לגמרי של בן אדם, בעצם.‬
‫יש לי אחות בת שנתיים, כמעט שלוש,‬ ‫ויש לה אייפד משלה.‬
‫היא משתמשת בו כל הזמן.‬
‫אפילו לי אין אייפד.‬
‫את חושבת שזה יפגע‬ ‫באופן שבו היא תתקשר עם בני אדם בעתיד?‬
‫את חושבת שזה מבשר משהו על דורות העתיד?‬
‫היא אמרה שאחותה בת שנתיים ויש לה אייפד,‬
‫ואפילו לה אין אייפד.‬
‫כי ההורים שלך מעדיפים אותה.‬ ‫-אני יודעת.‬
‫בסדר? אני לא באמת דואגת לאנשים בני שנתיים.‬
‫אלה שהיום בני שנתיים,‬ ‫אני לא אצטרך להתעסק איתם.‬
‫אני מודאגת יותר מהאנשים שבני 22. בסדר?‬
‫כן, היא תהיה שונה, זה נכון.‬ ‫אבל לא בטוח שהיא תהיה פחות טובה.‬
‫אולי היא תהיה יותר טובה. אין לדעת.‬
‫ייתכן שזה יהפוך אותם לטובים יותר.‬
‫הם יהיו יותר טובים בעולם האייפדים,‬ ‫כי זה יהיה העולם.‬
‫אני מאמינה‬
‫שאדם יכול להבין באמת רק אנשים בני זמנו.‬
‫אי אפשר באמת להבין אנשים שאינם בני זמננו.‬
‫אז כדי שיהיה אפשר…‬
‫אני מבינה אנשים בגילי הבנה עמוקה.‬
‫כלומר, מספיק לי להסתכל עליהם.‬
‫כשאני אומרת "בגילי",‬ ‫אני מתכוונת לעשר שנים לכאן או לכאן.‬
‫אני יודעת מה המשמעות של הבגדים שלהם,‬
‫ואיזו משמעות נדמה להם שיש לבגדים שלהם,‬
‫למה נדמה להם שהם מתכוונים‬ ‫כשהם אומרים לי איזו מוזיקה הם אוהבים‬
‫או אילו ספרים הם אוהבים.‬
‫אבל אני לא יודעת את זה אצל אנשים צעירים.‬
‫הבעיה עם צעירים‬ ‫היא שכולם נראים פשוט צעירים.‬
‫וזאת דרך די מגוחכת לקטלג מישהו.‬
‫- הדוב‬ ‫במאי: ז'אן ז'אק אנו -‬
‫כשהייתי צעירה, טיילתי לא מעט.‬
‫אהבתי לטייל יותר מאשר עכשיו.‬
‫פעם נסעתי לטיול לאלסקה,‬
‫היינו בפארק שנקרא "הפארק הלאומי גליישר".‬
‫אז שכרנו בחור בשם ברוס,‬ ‫שהוא או מדריך לציד דובים,‬
‫או, אם רוצים רק לטייל ואולי לראות דובים,‬
‫אפשר לשכור את ברוס גם בשביל זה.‬ ‫לא חייבים להרוג את הדוב.‬
‫אז יצאנו לטיול. היינו שמונה, בערך.‬
‫הייתי אולי הכי פחות אתלטית מכולם,‬
‫אבל לא מדובר בקבוצת האנשים‬ ‫הבריאים בכדור הארץ.‬
‫אז ברוס אסף אותנו, והסביר לנו על הדובים.‬
‫"אם תראו דוב", הוא אמר, "אל תברחו".‬
‫כי דובים רצים במהירות של…‬ ‫לא זוכרת, מאה קמ"ש.‬
‫אין סיכוי לברוח מדוב.‬
‫הדוב יתפוס אותך ויאכל אותך, אז אסור לברוח.‬
‫צריך להישאר שם,‬
‫לעמוד על קצות האצבעות,‬
‫להרים ידיים באוויר ולשיר.‬
‫השירה גורמת לדוב לחשוב, "מה זה?"‬
‫מסתבר שזה לא קשור לאיכות השירה שלך.‬
‫"ואז הדוב ילך", אמר ברוס.‬
‫אז אמרתי, "ברוס,‬
‫אני מבטיחה לך שאם אראה דוב, אני אברח,‬
‫כי אני לא אשמור על קור רוח.‬
‫צריך מידה מדהימה של משמעת‬
‫כדי לראות דוב, ולעמוד שם ולשיר!‬
‫אני לא כזאת. אני אכנס לפאניקה ואברח".‬
‫והוא אמר, "אז הדוב יתקוף אותך".‬
‫לברוס היה רובה גדול בתוך נרתיק.‬ ‫אני לא צוחקת.‬
‫כמו נרתיק של אקדח, רובה גדול.‬
‫אז יצאנו לטיול.‬
‫זה היה בעונה‬
‫שבה דגי הסלמון שוחים בכיוון מסוים,‬
‫והדובים אוכלים את הדגים.‬ ‫-נכון, זה חשוב.‬
‫הנחלים היו מלאים בדגי סלמון מרוטשים.‬
‫אתה יודע, מצד אחד,‬
‫זאת הייתה מין גרסה טבעית להפליא‬ ‫של בית הקפה "ראס אנד דוטרס",‬
‫ומצד שני, כשרואים את הדובים, הם כמו אנשים.‬
‫כשיש כל כך הרבה עודפים,‬ ‫הם כאילו אומרים, "זה החלק שאני רוצה".‬
‫הדגים היו מרוטשים,‬ ‫כאילו, "אוי, זה? זה לא טעים לי".‬
‫כאילו…‬
‫"כן, לא יודע. רוצה את החלק הזה?‬ ‫אני לא רוצה אותו."‬
‫היו שם מאות דגי סלמון מרוטשים.‬
‫כל העסק היה מחריד, אבל בשלב כלשהו,‬
‫כל הזמן שאלתי,‬ ‫"ראית דוב, ברוס? ראית דובים?‬
‫ברוס, הדגים היו מרוטשים. דוב ריטש אותם".‬
‫הייתי בהיסטריה. ממש דאגתי.‬
‫אז נצמדתי לברוס.‬
‫הנחתי יד על הכתף שלו.‬ ‫היד השנייה הייתה סביב המותניים שלו.‬
‫כשהוא עצר, גם אני עצרתי, "ברוס!"‬
‫כשהוא היה מתרחק ממני חצי מטר הייתי צועקת,‬ ‫"ברוס! איפה אתה, ברוס?"‬
‫ואז ברוס אמר, "פראן…"‬
‫הוא די זעם עליי.‬
‫הוא אמר, "פראן, אני חייב להגיד לך משהו".‬
‫חשבתי, "אלוהים, הוא יגיד לי שיש פה דוב".‬
‫והוא אמר,‬ ‫"אני חייב להגיד לך משהו. אני נשוי".‬
‫שאלתי, "מה?",‬ ‫והוא אמר, "אני נשוי, רק רציתי שתדעי".‬
‫אמרתי לו, "זה לא שאני נצמדת אליך‬ ‫כי אני לא יכולה להתאפק,‬
‫אלא כי יש לך רובה.‬
‫וכי אני מרגישה שאם נראה דוב,‬
‫אתה לא תעמוד על קצות האצבעות ותשיר,‬ ‫אלא תירה בדוב.‬
‫וזה מה שאני רוצה שיקרה אם יש דוב".‬
‫אני לא רוצה למות בדרך שתשעשע אנשים.‬
‫כי אני יודעת שאם דוב היה אוכל אותי,‬
‫אז במקום שאנשים ישמעו על זה‬ ‫ויחשבו שזה נורא,‬
‫הם יחשבו, "זה לא קורע מצחוק?‬ ‫דוב אכל את פראן!‬
‫מכל האנשים שדוב יכול לאכול!"‬
‫אז חשבתי שאני לא רוצה‬ ‫שהמוות שלי יהיה קורע מצחוק.‬
‫זה באמת יהיה מצחיק.‬
‫אם לא הייתי פראן, והייתי שומעת על זה,‬ ‫הייתי חושבת שזה קורע מצחוק.‬
‫אבל אני לא רוצה למות ככה.‬
‫אני לא יודעת מה שאלת,‬ ‫אבל זה הסיפור על הדוב.‬
‫צעירים שעדיין לומדים בבית ספר‬
‫לא מודעים לכך שהיופי שלהם יאבד, בסדר?‬
‫זה משהו שמבינים רק כשזה קורה.‬
‫בסדר? כשאני רואה מישהו שלא ראיתי המון זמן,‬
‫אני חושבת לעצמי, "מה בדיוק קרה לך?"‬
‫ואני מבינה שהם חושבים אותו דבר עליי.‬
‫ואני לא חושבת את זה על עצמי‬
‫רק כי אני רואה את עצמי כל יום.‬
‫אם כי לזמן קצר ככל האפשר.‬
‫מצאתי העתקי מגע מסדרת צילומים ל"ווג",‬
‫ואפשר לראות שכתבתי עליהם.‬
‫שלחתי אותם בחזרה לאנה וינטור, וכתבתי,‬
‫"אנה, התמונות נוראיות.‬ ‫אל תפרסמי, צריך לצלם מחדש!"‬
‫הסתכלתי עליהן וחשבתי,‬ ‫שאם הייתי מתעוררת ככה בבוקר,‬
‫הייתי באקסטזה!‬
‫תרגום כתוביות: ברונק פרלמוטר‬