NETFLIX-DOKUMENTTISARJA
Kadun toisella puolella asui poika, jonka äiti oli niin laiska,
että hän söi jäätelöä aamiaiseksi.
Kun menin hakemaan häntä kouluun, hän istui keittiön työtasolla.
Minä olisin joutunut vankilaan sellaisesta.
Hänen perheensä oli minulle kuin markiisi de Sade.
Työtasolla istui lapsia.
Kerran hän ei syönyt vain jäätelöä…
Se oli siis aamuseitsemältä. Hän ei syönyt sitä lusikalla…
Hän söi suoraan rasiasta rinkelillä. Meillä niin ei saanut tehdä.
Mietin: "Uskomatonta, miten tämä väki elää."
Keskustelimme tästä takahuoneessa. Voisimmekko polttaa?
Lavalla. -Emme voi.
Emme voi, koska se on vastoin lakia.
Perillä.
No niin. Mitä mieltä? Tässä se on.
Käy. -Selvä, aloitetaan.
Mitä?
Ei hiuslakkaa, koska en muutenkaan saa henkeä.
Voisin yhtä hyvin imeä pakoputkea.
Haluan keuhkovaurioni tulevan tupakoinnista .
URHEILU JA TERVEYS
Millaisia mietteitä herättää nykyfilosofia liikunnasta ja elämän pitkittämisestä.
Ei minulla ole varsinaista näkemystä siitä.
Kun olin lapsi, ei juuri kukaan urheillut.
Ihmiset eivät urheilleet varta vasten.
Ihmiset olivat kyllä paljon aktiivisempia. Etenkin lapset.
Emme nimittäin saaneet edes olla kotona.
Se ei rajoittunut vain perheeseemme. Meidän käskettiin painua pihalle.
Tiedätkö? "Ulos siitä!"
Kyse ei ollut siitä, että saisimme raitista ilmaa.
Vanhemmat ajattelivat: "Emme halua nähdä sinua. Ulos."
"Emme nyt jaksa sinua. Meitä ei kiinnosta. Painu ulos."
Niin me sitten menimme ja juoksimme ympäriinsä.
Ihmiset söivät paljon vähemmän silloin. Se on toinen juttu.
Ruoka piti nimittäin valmistaa. Valmisruokaa ei ollut tarjolla.
Eri juttujen terveyshaitoistakaan ei juuri tiedetty.
Ehkä tieto haitallisuudesta tekee niistä ehkä pahempia.
Mutta vanhempani olivat…
He olivat ensimmäisen sukupolven amerikkalaisia.
Heille ruoka oli vain hyvä juttu.
Eivät he erotelleet. "Liha, hyvä. Voi, hyvä. "
Pahoina pidettiin esimerkiksi karkkeja, koska ne vahingoittavat hampaita.
En muista, että terveydestä olisi puhuttu jatkuvasti.
Lähinnä polion kaltaiset asiat herättivät huolta.
Se oli iso juttu.
Kunnes poliorokotus keksittiin, kun olin pieni lapsi. Se oli mahtavaa.
Kun olin lapsi, ja kun sinä olit lapsi vielä aiemmin…
Tulin jälkeesi, eikö niin? -Paljon.
Kaikki lapset elivät savun keskellä.
Ei kukaan… Ja minun kotonani…
Minun äitini ei koskaan avannut ikkunaa.
koska hän ei halunnut päästää ulkoilmaa taloon.
Sisällä ei edes nähnyt eteensä 50-luvulla.
Kun olimme autossa, ei sielläkään saanut avata ikkunaa.
Isäni poltti piippua ja äitini tupakkaa.
Kun olimme pieniä, me siis istuimme… Nythän on kaikkia turvatoimia.
Monia juttuja. Nyt lapset voi kiinnittää, ja on kypäröitäkin.
Lapset puetaan kuin astronautit ja ruuvataan autoon kiinni.
Kun olimme pieniä lapsia…
Niin. -…autoissa ei ollut turvavöitä.
Missä istuimme? Edessä tupakoivan äidin sylissä.
Olen tupakkariippuvainen. Tiedän, mitä riippuvuus on.
Onko viisasta poltella? Se on typerää! Tiedän sen. Onko selvä?
Minulle huudellaan jatkuvasti. Vastaan siihen:
"Joo, kuulin, että se on pahasta."
On joitain asioita,
kuten pihvien syöminen, joiden epäterveellisyyttä emme tajunneet.
Ymmärrän, miksi sitä ei tajuttu.
Varsinkin, jos lihaa ei ole ollut paljoa saatavilla sukupolviin.
Mutta savun hengittäminen.
Miksei kukaan ajatellut, että ehkä se on huono idea?
Mutta eipä kai sitten.
Ihmisillehän uskoteltiin, että oli olemassa turvallisia savukkeita.
Juuri niin. Niin. Muistan lapsuuteni lastenlääkärini.
Muistan, että hänen toimistossaan -
oli valtava tuhkakuppi, ja hän poltteli vastaanotolla.
Ja kamalan rokotuksen jälkeen lääkäri antoi karkkia.
En tajunnut kuusi- tai seitsenvuotiaana, että tupakointi tai karkit olivat pahasta,
koska sain karkkia rokotuksen jälkeen.
Jos en olisi alkanut polttaa 12-vuotiaana, en aloittaisi nyt.
Mutta tiedän, millaista on olla riippuvainen jostakin.
Tiedän myös, ettei kenelläkään ole tavoitteena tulla riippuvaiseksi.
Tässä on osuvasti nimetty perhoslaite.
Tyttö on nyt toukkavaiheessa, mutta kun painoa lisätään,
siipiä on yhä raskaampi nostaa, kuten jokainen perhonen tietää.
Olen nähnyt, että pahat tavat voivat tappaa,
mutta hyvät eivät pelasta.
Voi omata erittäin hyvät elintavat, ja sitten… Mieleeni tulee…
En kerro kuka, mutta minulla oli ystävä, joka oli yksi harvoista ikäisistäni,
joka ei polttanut eikä juonut ja huusi minulle siitä, että tein niin.
Hän söi koko elämänsä parsakaalia, parsaa, joi vettä ja juoksi.
Hän kuoli aivokasvaimeen viisikymppisenä.
Äitini muuten kuoli äskettäin, ja hän oli lähes 92-vuotias.
Tällainen elämäntapa ei siis ollut tappava.
Vaikka kuolisin huomenna, kukaan ei surkuttelisi nuoruuttani.
Olen liian vanha kuolemaan nuorena. Jos tupakointi tappaisi minut nyt,
kaikki sanoisivat: "Mitä odotit?"
Ihmiset ovat jo ärsyyntyneitä siitä, että elän yhä. Tiedän sen.
Mutta nyt meillä on jotain, mitä en voi sietää.
Mitä? -Hyvinvointi.
Aivan. -Eikö vain? Hyvinvointi.
Siitä on ihan joka lehdessä.
On hyvinvointikylpylöitä ja kaikkea muuta sellaista.
Ei siitä aiemmin puhuttu. Mietinkin, että mitä se on.
Ylimääräistä terveyttä.
Hyvinvointi on minusta ahneutta.
Ei riitä, etten ole sairas. Minun on voitava hyvin.
Se on jotakin, mitä voi ostaa. Hyvinvointi on ostettava.
On olemassa erityisiä hyvinvointiruokia,
jotka koostuvat siemenistä, teestä ja sen sellaisesta.
Juomista, smoothieista, mehuista. Kaikesta sellaisesta.
Se, mitä ihmiset hakevat hyvinvoinnista, on sellaista, mitä en haluaisi. Ei kiitos.
Ei kiitos. En halua olla… Tiedän, että meditaatio on osa joogaa.
Noin kolmannes New Yorkin asukkaista omistaa joogamaton.
Jo pelkästään siksi en alkaisi harrastaa joogaa.
Sellaisen pienen maton kantaminen ympäriinsä on todella…
New York oli ennen paljon muodikkaampi.
En halua nähdä ihmisiä matto kainalossaan.
Se on kamalaa. Viimeksi kun minulla oli matto, olin päiväkodissa.
Sellainen tarvittiin päiväunia varten.
Hyvinvointiajattelu on varmasti peräisin Kaliforniasta.
Esimerkiksi San Franciscon tai Piilaakson teknologiaväki -
on huolissaan omasta, mutteivät muiden terveydestä.
He ovat todella rikasta väkeä.
He yrittävät elää ikuisesti. Se on hyvin tärkeää heille.
He syövät varmasti erikoisruokia, urheilevat ja niin edelleen,
mutta he myös odottavat maailmanloppua. Pitää olla oma ilma, oma vesi…
Jos tulee joku suuri katastrofi, en halua olla viimeisiä selviytyjiä.
Miksi haluaisin olla? En tajua niitä, jotka haluavat.
Mutta kun lapsena huolehdin ydinsodasta, olin todella huolissani,
sillä halusin todella elää, koska olin seitsemänvuotias.
Enää en ole. En halua kuolla, mutta jos kuolisin, se ei olisi tragedia.
En ole lapsi, enkä todellakaan halua elää -
niiden siementen säilöjien kanssa. En halua viettää aikaa sellaisten kanssa.
Jos en halua sitä nyt, kun on muuta tekemistä ja kaikki yhä ehjänä,
miksi haluaisin sitten myöhemmin?
Oli yksi kilpikonna Bert nimeltään Ja Bert kilpikonna oli hyvin valpas
Kun vaara uhkasi Ei hälle koskaan käynyt mitään
Hän tiesi, mitä tehdä
Hän meni suojaan
Muistakaa, mitä tehdä.
Kerrohan, mitä pitää tehdä, kun näet välähdyksen?
Mene suojaan!
En tiedä, mitä lapset ostavat tai edes saavat ostaa.
Ostin yhdelle pojalle karkkia ystävänpäiväksi.
Hänen vanhempansa tyrmistyivät.
Kysyin: "Saako hän syödä karkkia?" "Ei oikeastaan."
Olin jo antanut karkit.
Poika ei uskonut, että niin tapahtui hänelle.
Hän sanoi heti: "Tämä on suosikkiani!".
Se oli pieni rasia. Halusin ostaa ison, mutta ajattelin heidän suuttuvan.
Sitten lapsen äiti kysyi: "Saitteko syödä karkkia lapsena?"
Hän oli tietysti poikaansa vanhempi mutta paljon minua nuorempi.
Sanoin: "Saimme." "Eivätkö he tienneet, että se on pahasta?"
Sanoin: "He pitivät karkkeja vahingollisena hampaille."
Sanoin, että he eivät ajatelleet kaiken tällaisen olevan kovin pahasta.
He eivät olleet oikeastaan kovin kiinnostuneita terveydestämme.
He veivät lääkärille ja käskivät olla syömättä karkkia.
Isäni huusi minulle, koska minulla oli paljon reikiä. Se oli kallista.
Mutta muuten… He käskivät syödä tarhapavut lautaselta.
Mutta terveytemme ei ollut heille pakkomielle.
Nythän lapsia ei kasvateta kovin ankarasti -
muutoin kuin, että he eivät saa asioita, jotka ovat pahasta heille -
tai ympäristölle. Siitä lapset kertovatkin.
Yksikin nainen, jolla on nyt itsellään lapsi…
Hän asui San Franciscossa.
Hän on nyt 33-vuotias, mutta kolmevuotiaana -
hän sanoi jotain, johon vastasin: "Olet vain pikkutyttö."
Minulle sanottiin niin 400 kertaa päivässä lapsena.
Hän sanoi: "Olen nainen." Hän oli kolmevuotias.
Sanoin: "Etkä ole. Et todellakaan" Nyt niin ei voi sanoa kenellekään.
Jos joku sanoo olevansa, sitten se on niin.
Voi olla vaikka pikkutyttö, vanha mies, kirahvi ja silti myös nainen.
Oletko koskaan käynyt terapiassa tai lukenut itseapuoppaita?
En. Työnteko on minulle itseapua.
Jonnekin, minne väki kokoontuu työstämään samanlaisia ongelmia.
Valitettavasti muilla ei ole samanlaisia ongelmia.
En voi muodostaa ryhmää.
Minulla on kaksi pääaktiviteettia: tupakointi ja koston juoniminen.
Siinä ei ryhmät auta.
Voin juonitella itsekseni. Joskus käytän puhelinta.
Mutta tupakointi on siis…
Se on harrastukseni. -Hienoa.
Ellei jopa ammattini.
Elämme aikakaudella, jossa tupakka on pahasta. Niin on ollut jo 30 vuotta.
Marihuana onkin sitten nyt hyväksi.
Marihuana on vielä nykypäivän yhdeksänvuotiaankin muistoissa paha juttu,
saati sitten minun.
Se oli ennen kamala asia, joka johti rappiolliseen elämään
Nyt se on hieno juttu.
Se on hoitokeino. -Se on hieno juttu.
Sitä pannaan karkkirakeisiinkin!
Minulle näytettiinkin: "Katso. Se on kuin karkkirae."
Tai nallekarkki tai mikä onkaan.
Niin, ja tikkari. Nehän ovat lasten herkkuja.
Lapsethan eivät saa enää tikkareita, mutta äidillä on marihuanatikkari.
Minäkin poltin pilveä nuorena,
mutten koskaan oikein pitänyt siitä. En pidä sen hajusta.
Nyt sitä poltetaan vähemmän mutta laitetaan karkkeihin ja muuhun.
En koskaan oikein hakenut sitä tunnetta.
Sellaista kevyttä onnellisuutta.
Se ei ole minun juttuni. Ei kevyttä onnea minulle.
Kerron, jos jotakuta kiinnostaa,
että osa jopa minua vanhemmista ystävistäni -
ovat polttaneet pilveä päivittäin viimeiset 50 vuotta.
He eivät ole planeetan fiksuimpia ihmisiä.
Vakuutan, että sillä on kumuloituva vaikutus.
Tunsin heidät nimittäin jo ennen sitä. Eivät he siis mitenkään vaarallisia ole,
mutta ei heiltä kannata mennä neuvoakaan enää kysymään.
Joskus mietin: "Mitä hänelle tapahtui?" Sitten tajuan, että hän…
Olen sanonut joillekin: "Kun kysyin häneltä jotain,
hän oli tosi epämääräinen. Mitä hänelle tapahtui?"
"Hän on pilviveikko!" "Totta, unohdin sen."
Päättäjänä sanoisin: "Väki pitää pilvestä. Polttakoon. Ei minua kiinnosta.
Haluatteko tauon? -Joo.
Käykö sinulle? -Joo.
Haluatko hetken… -Haluan tupakalle.
Kun olin pikkutyttö,
tytöt leikkivät pihaleikkejä. Eivät varmaankaan leiki enää.
Yy, kaa, koo, nee.
Se olisi tarkoittanut, että jos naiset olisivat johdossa,
olisi jacks-pelistäkin nykyään ammattiliiga.
Ja jos puhuu jacksista tai ruutuhyppelystä,
ne vaikuttavat miehistä typeriltä, vaikka kyse on samasta. Ne ovat pelejä!
Jalkapallopeli on peli. Kyse on pelistä.
Reggie Miller keskustelee vilkkaasti Spike Leen kanssa,
joka on innokas Knicks-fani ja jolla on aitiopaikka.
Spike taisi inspiroida häntä.
Spike vetoaa tuomari Dan Crawfordiin.
Spike ei taida tajuta, ettei hän ole osa peliä.
Entä Spike Lee?
Kuka?
Sinut me näemme perjantaina. Onnea matkaan.
Pidätkö urheilusta? -En.
Itse asiassa vihaan urheilua.
Vihaatko? Saanko kysyä jotain? -Saat.
Kobe vai LeBron?
Tiedän heidät vain siksi, että läheinen ystäväni pitää urheilusta.
Muuten en ehkä tietäisi. Kumpikaan ei ole suosikkini.
Giants vai Jets? -Ei väliä.
Ihan sama. -Rangers, Islanders vai Devils?
Usko pois. Vihaan urheilua.
Mitä teet Superbowl-päivänä?
Silloin on hyvä päivä mennä ravintolaan.
Teatterit, joissa New Yorkin kaupungin baletti esiintyy -
tai oopperatalo eli entinen filharmoninen sali,
ovat tärkeitä kaupungille, vaikkei niissä kävisikään.
Sellainen ajattelu on yleistynyt, että vain käyttäjien tulisi maksaa niistä.
Ei jalkapallostadioneista niin puhuta.
Voin vakuuttaa, että jos kuulet minun olevan jalkapallostadionilla,
se johtuu siitä, että sinne kerätään ihmisiä ammuttavaksi.
Muutoin en sinne mene.
Kaupungin asukkaat maksavat yleensä jalkapallostadionien kulut -
valtavilla veronkevennyksillä ja "Kyllä, annamme rahaa, koska me…"
He kysyvät: "Emmekö halua jalkapallojoukkuetta?" En.
En minä halua. En halunnut sellaista kouluuni -
enkä halua nytkään. Enkä ainakaan halua maksaa sellaisesta.
Miksi vihaat urheilua?
Minusta se on soveliasta vaikkapa seitsemänvuotiaalle lapselle.
Tiedätkö? -Hetkinen!
Ymmärrätkö?
Aikuistenko ei pidä maalata kasvojaan, pukea pelipaitaa ja muuta sellaista?
Kasvomaalit ovat kivoja. -En käytä niitä.
Tämä järkyttää minua. Väki huutaa kadulla: "Me voitimme!"
Mietin aina: "Ketkä me? He voittivat. Sinä makaat sohvalla ja juot olutta."
Se on urheilussa hienoa, että siinä tuntee yhteenkuuluvuutta joukkueeseen.
Joka on yritys.
Ei väki huuda kadulla: "Jee! Coca-Cola voitti, Pepsi hävisi!"
Haluan tietää, miten väki saatiin mukaan siihen.
Vihaat urheilua! -Kyllä. Urheilu on keskiössä siksi,
että miehet ovat johdossa. Siksi.
Eli… -Miehet johtavat maailmaa, joten…
Totta. Ja koska he pitävät urheilusta…
Jos naiset olisivat johdossa, olisiko ammattilaisruutuhyppelyä?
Sanoin kerran illallisella, jossa oli hyvin tunnettuja miestaiteilijoita -
keskustelemassa baseballista: "En ymmärrä yhtä asiaa.
Kuvitteleeko jokainen mies lapsena,
että heistä tulisi ammattilaisia?"
Yksi vastasi: "Jokainen, josta minä pidin."
Kasvoit eri aikakaudella. Nykyään naiset haluavat urheilla.
He harrastavat kaikenlaista urheilua.
Osittain siksi olen iloinen, etten ole nuori tyttö.
Minun aikanani tyttöjen ei tarvinnut pelata.
Tyttöjen ei tarvinnut urheilla. Se oli tyttöyden hyvä puoli.
Nyt tyttöjen pitää… -Ei pidä, he haluavat.
Me emme.
Emme halunneet eikä meidän tarvinnut. -Maailma kehittyi.
Sillä tavoin. Haluaisin kongressiin enemmän naisia sen sijaan.
USA:N NAISTEN JOUKKUE, FIFA:N NAISTEN MAAILMANMESTARI
Nykyään ihmiset tekevät vapaalla juttuja, mitä tavattiin teettää sotavangeilla.
Esimerkiksi Timesin matkailusivuilla -
esitellään lomaa, jossa kiivetään vuorelle sidottuna kiinni muihin ihmisiin.
Kun pääsee huipulle, sieltä voi sitten vaikka hypätä…
Se loma maksaa 15 000 taalaa per nenä.
Minusta se kuulostaa Bataanin kuolemanmarssilta.
Sanottiinko sen marssin jälkeen:
"Olet muuten 15 000 velkaa, koska se oli hieno kokemus."?
Miksi ihmiset tekevät sellaista? Koska he haluavat haastaa itseään.
Sitä ihmiset hokevat koko ajan. "Haluan haastaa itseäni."
Ne ovat feikkihaasteita.
Vuorikiipeily on feikkihaaste. Sinne ei ole pakko kiivetä.
On monia asioita, jotka pitäisi tehdä, mutta niitä ei tehdä,
koska ne ovat joko pelottavia, vaikeita tai ei vain osata. Ne ovat haasteita.
Haaste on jotain, mikä on pakko tehdä, ei keksitty asia.
Nykyään tehdään kaikenlaista, mitä pidettiin ennen äärimmäisenä.
Nyt niitä harrastaa moni. "Halusin haastaa itseni."
Millainen elämä heillä oikein on? Minusta tosielämä on tarpeeksi haastavaa.
Jos pääsen kuivapesulaan ilman valtavaa tappelua,
saan vietyä vaatteet ja vielä noudettuakin ne -
huutamatta: "Haastan sinut oikeuteen!" -
tai ettei joku uhkaile, on siinä jo haastetta.
Mietin aina: "Todellako?" Tosielämä on minulle riittävän haastavaa.
Minun ei tarvitse etsiä mitään aivan kummallisia haasteita.
Pelkään valtavasti fyysistä loukkaantumista.
Olen aina pelännyt.
Niinpä välttelen aktiviteetteja, joissa sen mahdollisuus on suuri.
Eli kaikki kypärää vaativat jutut.
Pojat ovat pystyttäneet teltat ja valmistautuvat kalastamaan.
Veneilyä, kalastusta, uintia ja muita vesiurheilulajeja -
on tarjolla kaikille.
Ja täällä ei vaimonkaan paikka ole kotona.
On paikka nimeltä Lake Powell. Se on valtava tekojärvi.
Järvi oli täynnä miljoonia kaloja, jotta väki voisi kalastaa.
Ilmeisesti moni meni sinne kokemaan luontoa.
Minä majoituin siellä yhden tyypin asuntoveneessä.
Siellä kalastamiseen tarvittiin kalastuslupa.
Se ostettiin yhdestä myymälästä.
Kalastusluvan saamiseksi piti näyttää ajokortti.
Niinpä myyjätär, joka näytti ensin tavalliselta ihmiseltä,
pyysi ajokorttiani.
Silloin New Yorkin ajokortissa ei ollut valokuvaa.
Lännessä se oli yleistä, ettei kuvaa ollut.
Annoin ajokorttini. Hän katsoi sitä ja sitten minua sanoen:
"Mikä on? Eikö Jutku-Yorkin ajokorteissa kuvia?"
Järkytyin todella. Sanoin "Ei".
"Miksei?" "Koska osaamme lukea."
Muistan sen hyvin elävästi.
Nyt kuva on, mutta tarpeetta, koska osaamme yhä lukea.
Kuusi maailman parasta pikajuoksijaa valmistautuu.
Owens, USA.
Borchmeyer, Saksa.
Ja Metcalfe USA:sta.
Owens johtaa!
Strandberg ja Borchmeyer taistelevat. Osendarp haastaa Wykoffin.
Metcalfe nousee, mutta Owens voittaa ajalla 10,3.
Vuoden 1936 olympialaiset.
Jesse Owens voitti monta kultamitalia, mutta Hitler ei suostunut kättelemään -
häntä.
Mitä afroamerikkalaisiin tässä maassa tulee,
olemme tehneet monet läpimurtomme aluksi urheilun kautta.
Esimerkiksi Jack Johnson, Joe Louis, Jackie Robinson, Muhammad Ali.
Maailma ei olisi sama paikka ilman Muhammad Alia.
Hänen juttunsa ulottui pitkälle nyrkkeilyn ulkopuolelle.
Totta. Pidän hänestä. Kävin hänen ottelussaankin.
Vai että kävit siis ottelussa!
Mutten… -Missä ottelussa?
Eka Frazier… -Kyllä.
Hetkinen. Menit siis ekaan Ali - Frazier -otteluun.
Yhteen suurimmista otteluista. Ja sinäkö vihaat urheilua?
Kyllä. -Älä viitsi!
Mutta pidän Muhammad Alista. -Sekö ottelu, jossa Sinatra otti kuvia?
Miksi menit?
Menin tytön kanssa, joka tunsi Frank Sinatran.
Ja siis todella tunsi. Sinatra antoi liput.
Avustiko hän Sinatraa, kun tämä otti kuvia?
Ei silloin.
Mutta ajoittain kyllä. Sinatra siis antoi liput.
Halusin mennä. Pidän Muhammad Alista.
Hetkinen. Miten voit erottaa hänet urheilusta?
Pidin hänestä poliittisena hahmona.
Kyllä, mutta maailmanmestaruus antoi hänelle alustan,
Se oli hänen ongelmansa. Minua kiinnosti… Niin hän pääsi sinne.
Miten hän sai alustan? Kun hän…
Ei olisi voinutkaan. Onneksi hän nyrkkeili hyvin.
Hyvinkö? Hän oli mahtava.
Minä uskon sinua.
Istuin siellä näin, ja mies takanani huusi minulle:
"Vaihdetaan! Et ansaitse paikkaasi!"
Vihaat urheilua, mutta kävit yhdessä urheiluhistorian suurimmista tapahtumista,
ja sinulla oli hyvät paikat. -Kyllä. Myös vaatteet olivat upeita.
Kaikki pukeutuivat hyvin. -Kaikki.
Minusta se oli parempi kuin mikään muotinäytös.
Se oli hieno muoti- ja kulttuuritapahtuma. Valitettavasti siellä myös nyrkkeiltiin.
Joku kysyi minulta: "Miksi menit sinne?" "Vaatteiden takia.
New Yorkissa oli silloin yhä iso parittajakulttuuri.
Parittajia kulki kaduilla ja loistoautoissaan.
Väki pukeutui uskomattomasti.
Parittajilla oli valtavat hatut ja monen tytön seurueet.
Nykyään se ei onnistuisi. Ei se hienoa ollut mutta mielenkiintoista.
Pidän Muhammad Alista hahmona,
mutta inhoan nyrkkeilyä. En voi uskoa, että se on laillista.
Väittelen tästä ihmisten kanssa koko ajan.
Se koskee Alinkin matseja, vaikkei niissä juuri lyöty,
koska hän väisteli paljon. En vain voi uskoa, että se on laillista.
En voi uskoa, että on laillista -
katsoa ihmisten hakkaavan toisiaan urheilun nimissä.
Tiedän, että siitä pidetään. Saan vielä… Tiedätkö, mikä on laitonta? Kukkotaistelu.
Kukkotaistelussa kaksi kanaa tappelee. Syömme kanoja!
No, minä syön. Tiedän, että jotkut eivät.
Syömme niitä, mutta taistelu on kielletty raakuuden takia.
Kieltäydyin Leni Riefenstahlin illallisesta.
Se oli silloin, kun Leni Riefenstahl julkaisi kirjan nimeltä Nubia.
Nubako? -Nuba.
Eräs tätä nykyä kuollut tuntemani mies järjesti hänelle pienet illallisjuhlat.
12 hengelle. Yli 12 halusi osallistua, mutta minä kieltäydyin.
"Miten niin et tule?"
"En aio juhlia häntä. Älä ole naurettava."
Hän sanoi "Fran, myönnä pois, että hän on hyvä taiteilija."
"Ihan sama.
En muista sen olympialaiselokuvan nimeä.
Olympia on hyvä.
Sitä näytettiin S&M-baareissa ilman ääntä.
Tietynlaiset ihmiset New Yorkissa fanittivat häntä.
Mies sanoi "Eikö se ole hyvä elokuva? Eikö hän ole mahtava elokuvantekijä?"
"On, mutta että hänen lahjansa palvelevat -
sellaista tarkoitusta on pahempi! Olisi parempi, jos hän olisi huono."
Tekstitys: Antti Rinta-Loppi