EN ORIGINAL-DOKUMENTÄRSERIE FRÅN NETFLIX
Mitt pengahat är djupt.
Men problemet med det, inte det enda problemet,
är att jag älskar prylar.
Jag hatar pengar, men älskar prylar.
Jag hatar pengar men älskar möbler. Hatar pengar men älskar bilar.
Hatar pengar, älskar kläder.
Det är okej att hata pengar om man hatar prylar,
för då är man Dalai Lama.
FASTIGHETSGRÄNS PASSERINGSTILLSTÅND KAN ÅTERKALLAS
-Hej Fran. -Hur går det?
Vi är redo för dig.
Vilket råd skulle du ge till dig själv om du var 20 år och kom till New York?
Ta med pengar. Okej?
Ta med pengar, skulle jag säga.
När jag kom hit sa folk att man inte behövde så mycket pengar.
Så där ja.
-Okej. -Då så…
Jag vill inte säga nåt, men glasögonen blir allt mer omatchade.
Jag dricker kaffet, det blir mindre och…
Då får vi göra om allt.
Det stämmer att när kvinnor i min ålder var barn,
uppfostrades vi inte till att tänka på pengar.
Jag tror att om jag hade varit en pojke,
skulle jag inte ha haft en sån lättjefull inställning till pengar.
Det skulle inte ha tillåtits,
för min pappa skulle ha vrålat: "Är du galen? Fattar du inte?"
Folk har ofta frågat: "Ville dina föräldrar att du skulle skriva?" Nej.
"Försökte de avskräcka dig?" Nej.
"Vad ville de att du skulle bli?" En fru. Jag skulle bli en fru.
De antog och ville att jag skulle bli en fru.
Så de berättade aldrig nåt
eller lärde mig nåt annat än saker som skulle göra mig till en fru.
Som du ser, blev det inte riktigt så.
Men jag tror på ett sätt
att det inte var jättebra att vara en flicka på 50-talet,
men en bra sak med det
var att man inte fick särskilt mycket uppmärksamhet.
Jag minns tydligt min bästa vän,
som fortfarande är en nära vän och som bodde på min gata.
Hennes pappa ringde, han hade fått löneförhöjning.
Alla blev glada och hennes mamma gjorde en tårta.
Jag visste inte vad löneförhöjning var, så jag frågade min mamma.
Hon sa: "Det är när man får mer pengar varje vecka", eller nåt sånt.
Och jag sa: "Han fick löneförhöjning och nu tjänar han…"
Jag minns summan. 300 dollar i veckan. Mycket mer än vad min pappa tjänade.
Jag inser det i efterhand.
Jag sa: "Hur mycket tjänar pappa?" och fick en örfil.
Hon var så… "Prata aldrig om pengar.
Det är oerhört oförskämt, man frågar aldrig vad nån tjänar."
Jag har aldrig pratat om pengar efter det. Därmed har jag inga.
Jag var hos min revisor en gång
och han tittade på mig och sa: "Låt mig förklara en sak för dig.
Du måste prata om pengar. Jag är din revisor."
För jag sa jämt: "Jag borde nog inte säga det."
Han frågade: "Vad får du för det här?" Jag sa: "Det är inget jag vill diskutera."
"Vem är du?" Nu för tiden pratar folk om pengar oavbrutet.
Men jag säger också alltid att om jag vet hur mycket nån tjänar
eller vad deras lägenhet kostar, så har de sagt det,
vilket folk gör jämt. Jag skulle aldrig fråga.
Men folk pratar om pengar hela tiden nu,
som om det är ett fängslande ämne, vilket det inte är.
Jag betalar 74 % i skatt. Jag vill visa vad som blir kvar.
-Det jag ska göra är olagligt. -Olagligt.
Det kvittar om de kastar mig i finkan. Då får jag i alla fall mat.
Jag ska visa vad jag har kvar.
Jag slutar vid 74 %
Det är på allvar, för det går inte till de fattiga.
Det går till kärnkraften och all…
-Du inser väl att du provocerar? -Det är mina pengar. Jag bryr mig inte.
När jag åkte hit gav pappa mig 200 dollar. Jag hade aldrig haft så mycket.
Jag tänkte att jag var ekonomiskt oberoende.
Jag körde taxi. Jag var chaufför åt folk.
Jag var städerska. Jag var nasare.
Jag sålde bälten på gatan. Jag köpte The Village Voice.
Jag jobbade minst fem dagar i veckan, ibland sex.
Men aldrig på onsdagar, för då kom The Village Voice ut.
Jag gick till Sheridan Square och köpte den,
och The Village Voice hade… Alla tidningar faktiskt.
Det var där alla platsannonser fanns. Och jag tänkte alltid…
Jag avskydde alltid mina jobb.
Så jag tänkte: "Nästa vecka fixar jag ett jobb som jag inte avskyr."
Till slut insåg jag: "Fran, du gillar inte att jobba."
Det är inte bara… Ja, det här är ett dåligt jobb, det skulle alla tycka,
men ärligt talat gillar jag inte att jobba…
Jag gillar att ligga på soffan och läsa, men det är inget yrke.
Ingen betalar för det, i så fall vore det här mitt hus. Så…
Men jag undvek också det jobb alla mina vänner hade,
att servera på restaurang.
Alla tjejer jag kände som behövde jobba… En del behövde inte.
De serverade och…
Alla gjorde det, 100 %.
Och mina vänner sa: "Varför städar du?
Börja på mitt jobb i stället. Du tjänar mer där.
Det är inte lika fysiskt ansträngande."
Och jag brukade svara… Låt mig säga det så här.
De som anställde servitriser var män. Cheferna var män.
Man fick inte jobb som servitris utan att ligga med en chef, okej?
Det handlar inte om romantik eller dejting.
Det handlar inte om att flirta eller inte flirta.
För Fran, som ung kvinna, handlar det enbart om jobb.
Och det var så man fick jobb som servitris.
Det fanns en restaurang som folk ville jobba på, där chefen var gay.
Han var gay! Alla gick till…
Han anställde förstås bara män, som fick ligga med honom.
Alla har en bild av att New York var billigt.
Det har alltid varit dyrare än alla andra ställen.
Om jag säger: "Det här var min lägenhet på West Fourth Street år 1970.
Den kostade 121,78 dollar i månaden," så säger folk: "Det är otroligt!"
Det var dyrt!
De flesta av mina vänner bodde i East Village.
De sa: "Du är galen som lägger så mycket pengar på ett rum.
I mitt kvarter på Avenue C skulle du få fyra rum för samma pengar."
"Ja, men jag blir inte våldtagen."
Okej? Jag kände alltid att det var värt lite extra pengar.
-Det är värt det. -Eller hur?
Jag slösar inte, men vissa saker betalar man för.
Den var för dyr. Det var en hemsk lägenhet.
Den var dyr, men mycket säkrare.
När jag fick min första stora check hade jag inget bankkonto.
Jag fick typ 100 000 dollar. Jag visste inte vad jag skulle göra.
Så här gjorde jag med checkar.
Jag fick en check, oftast runt 100 dollar,
gick över gatan till charkuteriaffären och sa till killen:
"Kan jag få en rostbiffmacka och växeln i kontanter? Och det fick jag.
Så jag såg framför mig hur jag skulle säga:
"En macka och växeln i kontanter." Jag hade ingen aning.
Jag var faktiskt rädd för den där checken.
Och jag greppade inte hur mycket pengar det var,
förutom att det kändes som galet mycket.
Så när jag började tjäna pengar var jag rädd för dem.
Verkligen rädd. Det var otroligt, men också…
Det har aldrig förekommit att jag blivit hänförd av pengar.
Jag tänkte aldrig så… Pengar har inte den effekten på mig.
För att tjäna mycket pengar måste man älska pengar.
Verkligen älska dem. Bry sig om dem.
Jag säger alltid att det finns två sorters människor.
De som tycker att man kan ha nog mycket pengar, och de som har pengar.
Så enkelt är det. För mig finns det nog mycket.
Det har funnits perioder med nog.
Min bild av det var att jag kunde betala för allt jag hade.
Jag försökte få ett lån
och pratade med handläggaren på Merrill Lynch.
Hon tittade på mina papper, jag var i telefon,
och hon sa: "Får jag ställa en fråga?" Jag svarade: "Får du ställa en fråga?"
Du har tittat på min deklaration i fem minuter.
Det är som att du gräver i min strumplåda.
Du vet mer om mig än jag. Ja, du får ställa en fråga."
Hon sa: "Varför är din inkomst så ojämn?"
Jag sa: "Jag är författare." Hon sa: "Författare?"
Författare får aldrig lån.
New York har lägenheter för 20 miljoner dollar eller mer.
Så var det inte förr. Tänk på det, hur kan en lägenhet kosta 20 miljoner?
Vad betyder det ens att en lägenhet kostar 20 miljoner?
Det är löjligt mycket!
Det är löjliga summor som folk vänjer sig vid.
Jag trodde, efter att ha letat lägenhet i ett år,
medan priserna steg timme för timme…
Priserna var fåniga till att börja med. Man var på visning på måndag.
På onsdag var samma lägenhet 50 000 dollar dyrare.
"Jag var här i måndags. Varför är den 50 000 dyrare nu?"
"Marknaden går upp. Bäst att köpa den nu."
-"Jag gillar den inte." -"Köp den ändå."
Efter några visningar
säger mäklaren: "Varför vill du ha en så stor lägenhet?"
"Har du ofta gäster?"
Det är deras första tanke. "Du måste ha många fester."
Jag sa: "Nej. Ingen har färre fester än jag. Ingen."
På riktigt. Ayatollah Khomeini hade fler fester än jag.
Så nej, jag har inte fester ofta. Faktiskt aldrig."
-"Vad ska du ha allt utrymme till då?" -"Jag har 10 000 böcker."
Efter ett antal lägenheter
där jag sagt: "Det är för dyrt,"
säger de: "Du har inte råd med nåt som rymmer dina böcker,"
vilket jag redan visste. Jag visste det på förhand. Inte de.
Det tog dem ett tag att inse.
Efter att ha tittat på 100 lägenheter, tror jag,
kände jag att jag hade lidit nog. "Ge mig en lägenhet."
Jag köpte en lägenhet, ungefär tre gånger dyrare än jag hade råd med.
Jag vill vinna på lotto.
Jag behöver faktiskt vinna på lotto.
Det har passerat önskestadiet,
nu är det ett absolut behov.
Går du till såna där ställen och fyller i saker?
Jag spelar på lotto varje vecka,
och en gång, för många år sen, vann jag 1 200 dollar.
Okej?
Vinner man mer än 600 måste man gå till lottokontoret, som, när jag vann,
låg i samma kvarter som det andra stora casinot, New York-börsen.
Så jag kommer till lottokontoret och står i kö med andra lottovinnare.
Killen framför mig går till luckan och lämnar in sin kupong,
och kvinnan på andra sidan säger:
"Okej, sir. Vi skickar er check om ungefär två veckor."
Han säger: "Nej, jag vill ha den nu."
"Nej, vi skickar den om två veckor."
"Jag vill inte få den skickad, jag vill ha den nu."
"Det är så här vi gör, du får den om två veckor."
"Du förstår inte. Jag behöver pengarna nu."
"Du förstår inte, du får dem inte nu. Nästa."
"Du förstår inte. Jag behöver de här pengarna för att betala hyran.
Vad gör jag nu?"
Hon säger: "Det du skulle ha gjort om du inte vunnit på lotto."
-Och nu är jag den killen. -Ja.
Så jag måste vinna på lotto.
Om jag frågade mig själv: "Vad kan du betala för en lägenhet?"
Då skulle jag ha sagt en tredjedel av vad jag betalade.
Folk sa: "När ska priserna gå ner?"
Och jag sa: "Vänta bara tills jag har skrivit på kontraktet."
Jag slutförde köpet och då började priserna att sjunka.
Jag är de dåliga fastighetsaffärernas budbärare.
Jag är "köp dyrt, sälj billigt-Lebowitz"
Så det finns…
Jag känner ingen annan som har bott i New York lika länge som jag
och aldrig gjort en bra fastighetsaffär.
Aldrig nånsin.
Det enda som lugnar mig är att påminna mig själv om
att jag inte kom hit för att göra fastighetsaffärer.
Jag har nog bevisat det.
En ung kille sa till mig förra året: "Jag förstår inte.
Alla i din ålder hittade sin lägenhet för länge sen…
Jag sa: "Ja, alla utom jag."
-Du bodde på 57th Street länge. -Länge.
Jag ägde den lägenheten länge, och det var…
-Jag bodde där… -Den på…
The Osborne. Jag bodde där i 26 år.
När jag var ung, typ 21, var jag på fest i det huset.
Jag hade aldrig varit där, aldrig hört talas om det.
Jag kunde inte släppa det.
Och lägenheten jag gick på fest i var en av två eller tre såna i det huset.
Min lägenhet såg inte ut så. Och den var spektakulär.
Det är en vacker byggnad. Det äldsta flerbostadshuset i New York.
Och jag tänkte: "Jag vill bo på ett sånt ställe."
Det var en mardröm att bo där. Problem jämt.
Huset höll på att rasa ihop av ålder.
Det var alltid en byggarbetsplats. Det ena problemet efter det andra
Jag flyttade inte ut, för jag visste att jag aldrig skulle hitta nåt liknande.
Men till slut sa jag till mig själv:
"Fran, du är som en kvinna som är gift med nån som slår henne,
och hennes vänner säger: 'Lämna honom. Han slår dig,'
och hon säger: 'Han är så snygg.'
'Men han slår dig,' och hon säger: 'Han är så snygg.'"
Till slut insåg jag att det var jag.
Jag sa: "Han slår mig, men han är så snygg!"
Till slut tänkte jag: "Han slår dig. Gå."
Jag har förstått att min lystnad för lägenheter
och möbler och såna saker är så stark
att jag, trots att jag är bekymrad över att ha gjort det här,
är mindre bekymrad än jag är glad att ha den här flotta lägenheten.
Det har fått mig att känna mig mer amerikansk än jag nånsin gjort.
Jag är nu som övriga amerikaner,
vansinnigt skuldsatt av ingen anledning.
Jag kan inte säga: "Vad ska jag göra? Min dotter var väldigt sjuk."
Alla har sympati för det. Men det här?
"Varför ska inte jag ha en lägenhet på två miljoner kvadrat?
Jag är trött på att inte ha det här!" Det är så det är.
-Du ser ut att vara i en annan värld. -Det är jag.
Hur är en mönstermedborgare i New York?
Man måste motsätta sig sånt som förespråkas av de som styr New York.
Man måste begripa varför de förespråkar det.
De gör det för att… De säger att det är så pengar kommer till stan.
Pengar kommer till stan, till vem? Till vem i stan kommer de?
De kommer inte till mig. Inte till dig. För vi äger inget av det där.
Det var en period på 80-talet då de försökte riva Lever House.
Jag var på en restaurang med Jerry Robbins
när en man kom till vårt bord och bad oss skriva på en namnlista.
"Vill ni skriva på så att de inte river Lever House?"
Jag skrev på. Jerry skrev på. Mannen gick iväg.
Jerry sa: "Jag tror jag skrev på för att de inte ska bygga Lever House."
Det är New York för mig.
Jag tror att när de byggde Lever House efter kriget,
fanns det fortfarande många hus på Park Avenue, så de revs.
Det fina med Grand Central Station,
som gör den så vacker. är för att en person byggde den.
Och den personen var, som tur var, nån som visste hur man bygger.
En byggnad av den storleken skulle inte byggas av en person i dag.
Det skulle inte vara klokt. Det var hans pengar och han la dem där.
Det otroliga med Chrysler Building är detaljerna och dess skönhet.
Just nu är den tydligen till salu. Inte för att jag ska köpa den.
För mig är det perfekt storlek för en person.
Skyskrapan uppfanns här.
Världen förbluffades av våra skyskrapor.
Empire State Building. Alla älskade Empire State Building.
Men vissa avundades den också.
I vissa delar av världen, till exempel i gulfländerna,
byggde de gräsliga, höga byggnader mitt i öknen,
och sen kopierade vi dem!
Så nu ser 57th Street ut som…
Inte som gulfländerna, men du vet, såna byggnader.
Jag tror inte att det finns någon djup, estetisk anledning
till att en skyskrapa inte kan vara fin. New York var aldrig särskilt vackert.
Det har aldrig varit Paris. Det har aldrig varit Florens.
Men nu är det en stad som…
Den var åtminstone originell.
Nu ser 57th Street ut som ett gulfland,
förutom att det är på riktigt. Det är 57th Street.
Det påminner mig om Ralph Laurens kläder.
När Ralph Lauren började,
kopierade han egentligen kläder från Brooks Brothers.
De som handlade på Brooks Brothers var en särskild sort.
I princip vit överklass. Och Fran, men i princip vit överklass.
När Ralph Lauren började göra kläder,
kopierade han dem men gjorde dem lite annorlunda.
Brooks Brothers-skjortor,
innan de sabbade skjortavdelningen för många år sen.
En skjorta därifrån passade inte nån.
Inte bara mig. De passade inte nån.
Den gruppen ville inte ha välsittande kläder. Sånt var för andra.
Det var nåt…
…ambitiöst med kläder som passade.
Ralph Lauren var inte en av dem,
så han insåg inte att kläder inte ska passa.
Med det menar jag att det var sånt som inte den vita överklassen bar.
Det otroliga är att efter ett tag,
började överklassen, som alltid bar Brooks Brothers, att köpa Ralph Lauren.
Människorna som han kopierade
köpte hans kläder, trots att de visste om det.
Jag vet inte varför de gjorde så. Jag var inte vit överklass.
Men det var häpnadsväckande, och för mig är det exakt samma sak
som skyskraporna som Dubai kopierade och som vi har kopierat tillbaka.
Jag föddes 1950. I slutet av 1950, så jag är yngre än du tror.
Jag har alltid känt mig lyckligt lottad. Särskilt för att vara författare.
Det var mycket som var dåligt med 50-talet.
Det hände hemska saker på 50- och 60-talen.
Men det gav mig en bild av 1900-talets senare hälft,
vilket jag är bra, även om det bara är ur ett betraktarperspektiv.
Mitt eget betraktarperspektiv.
Det finns saker som jag aldrig trodde skulle förbättras.
Tanken hade aldrig slagit mig.
På 70-talet började folk prata om gayrättigheter. Det lät befängt.
Unga människor tackar mig ofta. "Jag vet att du var en gayaktivist."
Jag var ingen gayaktivist, det säger jag alltid.
Det var jag inte. Jag har aldrig varit nån aktivist.
Och dessutom… Inte nån riktig aktivist. Jag är inte så självuppoffrande.
Och jag trodde inte på det.
Det är som metoo-rörelsen. Jag kunde aldrig tro det. Aldrig i livet.
Att vara kvinna har varit likadant från Eva till för åtta månader sen.
Okej? Det har varit likadant.
Prata med vilken kvinna som helst som inte…
Även om man är 18 så har det förändrats, eller hur?
Det är annorlunda än när du var 12!
Folk säger: "Tror du inte att det kommer bakslag?"
Vadå "kommer"?
Naturligtvis kommer det bakslag.
"Tror du inte att hon kanske ljuger?"
Min inställning är i princip att jag tror på alla kvinnor.
Bevisa att hon ljuger.
Jag är säker på att vissa ljuger. Naturligtvis.
Men bevisa det för mig, för jag har varit en ung kvinna. Okej?
Alla som varit flickor, unga kvinnor, vet vad det handlar om.
Det är som jag sa förut. Man fick inte jobb som servitris.
Så är det. Okej? Så jag tror på de här kvinnorna.
Många av männen som åkte fast, särskilt i början, är såna som jag kände!
Jag kände dem personligen. Jag har hört historier om dem alla,
men inte de historierna som de åkte fast för.
Män som anklagas för våld och våldtäkt. De historierna har jag inte hört.
Det är inte sånt man hör.
Inte ens korkade snubbar skryter om såna saker,
för till och med de vet att det är brottsligt. Okej?
Det är en annan sak med brott inom filmbranschen.
Man kan säga: "Det är filmbranschen. Det har alltid varit så."
Och jag har alltid känt att man inte behöver vara en filmstjärna.
Vill man bli filmstjärna eller servitris, måste man göra det.
Som tur är vill jag inte bli filmstjärna.
Så jag tror på berättelserna om männen
och om kvinnorna som så gärna ville bli filmstjärnor att de gjorde det.
Det är inte samma sak som våldtäkt. Det är fel. Det är illa.
Det är en sak i filmbranschen, men bäddar du sängar på ett hotell
för sex dollar i timmen,
och den som bestämmer över ditt…
Inte bara ditt liv, men du jobbar troligen illegalt.
Den personen är vaktmästare på den våningen.
Där har vi problemet.
Inte vem som är filmstjärna eller inte, modell eller inte.
Ja, det är fel. Ingen tvekan.
Om vi inte hade börjat där, skulle ingen ha brytt sig.
Folk bryr sig för att de är filmstjärnor.
Ingen bryr sig om den som bäddar sängar på ett hotell.
Det finns ju miljontals kvinnor i den situationen,
och de är i princip gisslan.
Man behöver inte vara filmstjärna, men man måste försörja sig.
Det är vad det handlar om.
Sanningen att säga, under hela det farliga 70-talet
råkade jag inte ut för nåt.
Jag blev rånad på gatan en gång.
Jag blev rånad. Jag var på Beekman Place.
Du vet, där… Jag försökte snacka bort killen,
vilket jag nu skulle tycka var vansinne.
Jag hade mycket kontanter på mig.
Jag hade lånat dem av en tjej på Beekman Place. Till hyran.
Jag hade aldrig kontanter på mig. Inte nu heller.
Jag gick hem till henne. Hon gav mig pengar till hyran.
Jag gick ut och en kille stoppade mig: "Ta hit pengarna."
Jag sa: "Jag har inga." "Ta hit pengarna!"
Jag såg att det var en pundare, så jag sa:
"Jag har en massa pengar." Och tänkte: "Varför säger jag det?"
"Men jag behöver dem."
Och han tänker nog…
Jag antog att han valde mig för att han valde Beekman Place,
och trodde att jag bodde där.
Så jag sa: "Du…
Kan du ta så det räcker till en fix, och låta mig behålla resten…"
Han tog fram en kniv. Och jag gav honom pengarna.
Du försökte resonera.
Jag försökte behålla så mycket som möjligt för det var ju inte mina pengar.
Jag slutade när han drog kniv. Det är det enda som hänt mig.
Undertexter: Lisbeth Pekkari