A NETFLIX SAJÁT GYÁRTÁSÚ DOKUMENTUMFILM-SOROZATA
Zsigerileg gyűlölöm a pénzt.
De az a problémám ezzel kapcsolatban, nem az egyetlen problémám,
hogy imádom a tárgyakat.
Szóval utálom a pénzt, de imádom a tárgyakat.
Utálom a pénzt, de imádom a bútorokat, imádom az autókat,
imádom a ruhákat.
Utálhatod a pénzt, ha a tárgyakat is utálod,
mert akkor te vagy a Dalai Láma.
A 140 BROADWAY TERÜLETHATÁRA. AZ ÁTHALADÁSI ENGEDÉLY VISSZAVONHATÓ.
- Üdv, Fran! - Mi folyik itt?
Most már helyet foglalhat.
Milyen tanácsot adna a New Yorkba készülő huszonéves önmagának?
Hozz pénzt!
Oké?
Hozz pénzt! Ezt mondanám.
Ha valaki akkor jött, amikor én, nem volt szüksége sok pénzre.
Itt is vagyunk.
- Oké. - Szóval…
Nem akarok mondani semmit, de ezek a poharak folyton máshogy állnak.
Iszom a kávét, aztán leteszem…
Újra kell forgatnunk az egészet.
PÉNZESZKÖZÖK ELOSZTÁSA
Igaz, hogy a velem egykorú nőket
gyerekkorunkban nem úgy nevelték, hogy valaha is gondolnunk kell a pénzre.
Úgy gondolom, ha fiúnak születtem volna,
nem lenne ilyen hihetetlenül lusta hozzáállásom a pénzhez.
Nem hagyták volna,
az apám üvöltött volna velem: „Megőrültél? Hát nem érted?”
De az emberek gyakran kérdezték tőlem:
„A szüleid akarták, hogy író legyél?” Nem.
„Megpróbáltak lebeszélni?” Nem.
„Mit akartak, mi legyél?” Feleség. Azt akarták, hogy az legyek.
Azt hitték, feleség leszek. Annak szántak.
Szóval csak olyasmit mondtak,
csak olyasmikre tanítottak meg, ami ahhoz kellett, hogy feleség legyek.
Szemmel láthatóan nem jött össze nekik.
De szerintem bizonyos értelemben
egyáltalán nem volt jó dolog kislánynak lenni az ötvenes években,
de az volt benne a jó,
hogy nem figyeltek rád annyira.
Tisztán emlékszem a legjobb barátomra,
akivel még mindig szoros a kapcsolatunk, és egy utcára lakott tőlem.
Náluk voltam suli után. Az apja telefonált, hogy emelést kapott,
mindenki izgatott volt, az anyja tortát sütött.
Nem tudtam, mi az az emelés, így hazamentem, és megkérdeztem anyámat.
„Amikor több pénzt keresel minden héten”, vagy valami ilyesmit mondott.
Mire én: „XY emelést kapott, szóval a keresete most már…”
Emlékszem az összegre, 300 dollár hetente. Sokkal több volt apám fizetésénél.
Visszatekintve rájöttem.
Megkérdeztem, hogy apám mennyit keres. Anyám felpofozott.
„Soha többé ne merj a pénzről beszélni!
Nagy illetlenség, és soha ne kérdezd meg senkitől, mennyi pénzt keres!”
És soha többé nem beszéltem a pénzről. Ezért nincs pénzem.
Egyszer a könyvelőm irodájában voltam,
végül rám nézett, és azt mondta:
„Tisztázzunk valamit!
Beszélnie kell a pénzről. A könyvelője vagyok.”
Mert folyton azt mondtam, „ebbe nem kéne beavatnom”.
Megkérdezte, mennyit kapok egy munkáért,
mire azt mondtam, ezt nem szeretném megosztani vele.
„Ki maga?” És mostanában persze az emberek folyton a pénzről beszélnek.
De még mindig azt mondom,
csak azért tudom, mennyit keres valaki, vagy mennyibe kerül a lakása,
mert elmondta, folyton ezt csinálják, sose kérdezném meg senkitől.
Manapság az emberek folyton a pénzről beszélnek,
mintha izgalmas beszédtéma lenne, pedig nem az.
Azt akarom mondani, hogy 74% adóval sújtanak.
Megmutatom, mennyi marad.
- Illegális, amit tenni fogok. - Illegális.
Nem érdekel, ha bebörtönöznek. Legalább diétára leszek fogva.
Megmutatom, mennyi marad.
74%-nál megállok.
Ezzel nem szabad viccelni,
mert ez nem szegényeknek megy.
Hanem az atomfegyverekre, és az egész…
Ezzel sok mindenkit provokál.
Ez az én pénzem. Abszolút nem izgat.
Amikor New Yorkba jöttem, apám adott 200 dollárt.
Sosem volt ennél több pénzem.
Azt hittem, 200 dollár egy életre elég.
Érted.
Voltam taxisofőr.
Sima sofőr, fuvaroztam az embereket.
Voltam takarítónő. Házaló.
Öveket árultam az utcán.
Megszereztem a The Village Voice-ot.
Legalább heti öt napot dolgoztam, néha hatot.
De szerdánként sosem dolgoztam, mert aznap jött ki a The Village Voice.
Elmentem a Sheridan Square-re a The Village Voice-ért,
amiben volt egy… Igazából az összes újságban volt.
Ebben volt az összes álláshirdetés.
Mindig azt gondoltam…
Az összes munkámat utáltam.
Azt gondoltam, „jövő héten szerzek egy jobb munkát, amit kevésbé utálok.”
Aztán egyszer csak rájöttem: „Fran, te nem szeretsz dolgozni.”
Igen, ez egy rossz munka. Mindenki belátná, hogy az,
de őszintén szólva nem szeretek dolgozni.
Szeretek a kanapén feküdni és olvasni, de ez nem egy szakma.
Senki nem fizet érte, mert ha megtennék, ez itt az én házam lenne. Szóval…
De azt a munkákat is kerültem, amit a barátaim elvállaltak,
azaz a felszolgálást.
A lány ismerőseim, akiknek muszáj volt dolgozniuk… Nem mindnek.
Felszolgáltak, és…
Mindegyikük pincérkedett.
A barátaim azt mondták: „Miért takarítasz lakásokat?
Inkább gyere ide dolgozni, ahol én vagyok. Több pénzt keresnél.
És fizikailag is kevésbé megterhelő.”
Erre azt mondtam… Inkább elmagyarázom máshogy.
A pincérnőket férfiak vették fel. Oké? A menedzserek férfiak voltak.
Csak akkor alkalmaztak pincérnőként, ha lefeküdtél egy menedzserrel, oké?
Erről szól ez az egész. Nem a szerelemről vagy a randizásról.
Nem arról, hogy flörtölsz-e vagy sem.
Hanem arról… Például Frannek, fiatal lányként, csak a munkáról szólt.
És így szerezhettél pincérnő állást.
Mindenki abban az étteremben akart dolgozni, ahol meleg volt a menedzser.
A fickó meleg volt. És mindenki odament…
Persze csak pincéreket vett fel, és nekik is le kellett feküdniük vele.
Mindenki azt hiszi, hogy New York régebben olcsó volt.
Mindig is drágább volt itt az élet, mint bárhol máshol.
Ha azt mondom,
1970-ben a West Fourth Streeten volt a lakásom,
és 121,78 dollárba került havonta,
mindenki azt mondja: „Ez hihetetlen!”
Drága volt!
A legtöbb barátom East Village-ben élt.
Azt mondták, őrült vagyok, hogy ennyi pénzt költök egy szobára.
„Ha errefelé laknál az Avenue C-n, négy szobát kapnál ennyiért.”
Mindig azt mondtam: „Igen, de nem erőszakolnak meg.”
Úgy éreztem, ezért simán megéri többet fizetni.
- Megéri. - Érted?
Nem szoktam pazarolni, de van, amiért fizetsz.
Túl volt árazva. Szörnyű lakás volt.
Drágább, de sokkal biztonságosabb.
Az első kövér csekk, amit kaptam… Nem volt bankszámlám.
Óriási összeg volt, 100 000 dollár körül. Nem tudtam, mit kezdjek vele.
Mondom, mit csináltam a csekkekkel.
Megkaptam a csekket, általában 100 dollár körüli összegről,
átmentem a szemben lévő csemegeüzletbe,
és azt mondtam a fickónak:
„Adna egy sült marhahúsos szendvicset, és a visszajárót készpénzben?”
És megtették.
Szóval elképzeltem, ahogy bemegyek a csemegeüzletbe:
„Kérek egy szendvicset!” Nem tudtam, mit kezdjek vele.
Igazából be kell vallanom, hogy megrémített az a csekk.
Nem tudtam felfogni, mennyi pénz lehet,
kivéve, hogy őrületesen sok pénznek tűnt.
Szóval amikor először kerestem sok pénzt, eléggé megrémített.
Úgy értem, megrémültem tőle.
Mármint csodálatos dolognak tűnt, de emellett…
Nem tudok olyan pillanatot felidézni, amikor örültem a pénznek.
Nem volt… Nem gondoltam…
Nem jutott eszembe. A pénz sose tett boldoggá.
Ahhoz, hogy sokat keress, szeretned kell a pénzt.
Igazán szeretned. Őszintén érdekelnie kell.
Mindig ugyanazt mondom. Kétféle ember van a világon.
Azok, akik szerint van olyan, hogy elég pénz,
és azok, akiknek van pénzük.
Ennyire egyszerű.
Számomra van olyan, hogy elég pénz.
Volt, amikor volt elég pénzem.
Számomra ez azt jelentette, hogy ki tudom fizetni a dolgaimat.
Próbáltam jelzáloghitelt felvenni, a brókerrel beszéltem a Merrill Lynchben,
aki nézte a papírjaimat, míg telefonáltam,
és azt mondta: „Kérdezhetek öntől valamit?”
Mondom, „kérdezhet-e?
Az elmúlt öt percben az adóbevallásaimat nézte.
Mintha a zoknis fiókomban turkálna.
Többet tud rólam, mint én magam.
Igen, kérdezhet.”
„Miért ilyen változó a jövedelme?”
„Mert író vagyok.” Mire ő: „Író?”
Egy író ezért nem kap jelzáloghitelt.
Vannak 20 millió dollárba vagy még többe kerülő lakások New Yorkban.
Nem mindig volt így.
Ha belegondolunk, hogy kerülhet egy lakás 20 millió dollárba?
Ez mégis mit jelent?
Hogy kerülhet egy lakás 20 millió dollárba?
Ez nevetségesen sok pénz!
Az emberek hozzászoktak az ilyen összegekhez.
Miután lakást kerestem egy éven át,
ami alatt az árak óránként emelkedtek…
Először is, nevetséges árak voltak. Hétfőn megnéztél egy lakást.
Szerdán megnézted ugyanazt, és 50 000 dollárral többe került.
„Hétfőn néztem meg ezt a lakást. Miért drágább 50 000-rel?”
„Emelkednek a piaci árak. Jobb, ha most megveszi.”
„Nem igazán tetszik.” „Attól még megveheti.”
Egy pár lakás után az ingatlanügynök azt kérdezte:
„Miért kell önnek ilyen nagy lakás? Sokat szórakozik?”
Ez jut először eszükbe. „Biztos sokszor rendez partit.”
Mondtam, hogy nálam ritkábban senki nem rendez partit. Senki.
De tényleg. Khomeini ajatollah is többször rendez partit.
Nem szórakozom. Nemhogy sokat, egyáltalán nem.
„Minek kell ilyen sok szoba?” „Nos, van 10 000 könyvem.”
Miután megnéztünk jó pár lakást,
és mindegyikre mondtam, hogy túl drága,
azt mondta: „Nem engedhet meg akkora lakást, ami a könyveihez kell”,
amit már tudtam.
Tudtam, mielőtt felhívtam. Ő nem tudta. Időbe telt, mire rájött, de én tudtam.
Szóval miután megnéztünk vagy 100 lakást,
úgy éreztem, eleget szenvedtem ezzel.
„Kérek egy lakást!” Megvettem egyet,
vagy háromszor annyiért, mint amit ki tudtam fizetni.
Szeretnék nyerni a lottón.
Sőt, igazából meg kell nyernem a lottót.
Túl vagyok azon a ponton, hogy csak vágy legyen,
most már egyértelműen szükségem van rá.
És elmész megvenni a szelvényeket?
Minden héten játszom a lottón,
és egyszer, néhány évvel ezelőtt, nyertem 1200 dollárt.
Ugye? Ha 600 dollárnál többet nyersz, be kell menned az irodájukba,
ami akkor, amikor nyertem,
a másik nagy kaszinó, a New York-i tőzsde közelében volt.
Szóval bementem az irodájukba,
és álltam a sorban a többi lottónyertessel.
Az előttem álló fickó odament a pulthoz, átadta a szelvényét,
és a pult mögött ülő nő azt mondta:
„Rendben, uram, két héten belül elküldjük önnek a csekket.”
Mire a fickó: „Nem, most akarom.”
„Nem, két héten belül elküldjük önnek.”
„Ne küldjék el! Azt akarom, hogy most adja ide.”
„Ez nem így működik. Két héten belül megkapja a csekket.”
„Nem érti. Most van szükségem erre a pénzre.”
„Maga nem érti. Nem fogja most megkapni. Következő!”
Mire a fickó: „Nem érti. Ebből akartam kifizetni a lakbért.
Most mit tegyek?”
Mire a nő: „Azt, amit akkor tett volna, ha nem nyer a lottón.
- Most ez a fickó vagyok. - Igen.
Meg kell nyernem a lottót.
Ha megkérdeztem volna magamtól, mennyit tudnék fizetni egy lakásért,
a harmadát mondtam volna annak, mint amit kifizettem.
Mindenki azt kérdezte, mikor esnek le az árak.
Mindenkinek mondtam, hogy csak várjon, míg megveszem ezt a lakást.
Oké? Amint megvettem a lakást, az árak csökkenni kezdtek.
A rossz ingatlanügyi döntések hírnöke vagyok.
Én vagyok „Drágán vedd, olcsón add” Lebowitz.
Úgy értem, az a helyzet…
Őszintén szólva nem ismerek senki mást, aki ennyi ideje él New Yorkban,
és sose hozott helyes döntést ingatlanügyben.
Soha. Egyszer sem.
Egyedül az nyugtat meg ezzel kapcsolatban, ha emlékeztetem magam,
hogy 18 évesen nem azért jöttem ide, hogy ingatlanügynök legyek.
Bebizonyítottam, hogy nem leszek az.
Egy fiatal srác tavaly azt mondta nekem:
„Nem értem. A korodbeliek már rég találtak lakást.”
„Igen, mindenki, rajtam kívül.”
- Sokáig laktál a 57. utcában. - Sokáig.
Az a lakás… Sokáig volt enyém az a lakás, és…
- Ott éltem… - Ott volt a…
Az Osborne-ben. 26 évig éltem ott.
Fiatalkoromban, 21 éves lehettem, elmentem egy buliba abban az épületben.
Azelőtt sosem jártam ott. Sosem hallottam róla.
Nem bírtam betelni a lakással. Mellesleg a lakás, amiben a buli volt,
egyike volt a 2-3 hasonló lakásnak az épületben.
Az én lakásom nem olyan volt. Egyszerűen…
Lenyűgöző volt.
Gyönyörű, 19. századi épület. A legrégebbi bérház New Yorkban.
Arra gondoltam, hogy szeretnék ilyen helyen lakni.
Rémálom volt ott élni. Folyton volt valami baj.
Az épület esett szét, olyan öreg volt.
Folyton építkeztek. Egyik nagy probléma jött a másik után.
Sosem hagytam ott,
mert tudtam, hogy többé nem lesz ilyen szép lakásom.
Végül egy nap azt mondtam magamnak:
„Fran, olyan vagy, mint azok a nők, akik hozzámentek a pasihoz, aki veri őket,
és a barátai azt hajtogatják, hogy hagyja el.
„De olyan jóképű!”
„De hiszen ver téged.” Mire a nő: „De olyan jóképű!”
Végre leesett, hogy ez én vagyok a lakásommal!
Azt mondogattam, hogy „ver, de olyan jóképű!”
Végre leesett: „Ver téged. Hagyd el!”
Rá kellett jönnöm, hogy a sóvárgásom a lakások,
bútorok és hasonlók iránt olyan erős,
hogy bár nagyon aggasztott, hogy ezt tettem,
kevésbé aggódtam, mint amennyire boldoggá tett a klassz lakásom.
Soha életemben nem éreztem magam ennél jobban amerikainak.
Csatlakoztam amerikai honfitársaimhoz,
és most már én is őrült nagy adósságba sodortam magam, minden ok nélkül.
Nem mondhatom, hogy mit tehetnék? A lányom nagyon beteg volt.
Amivel mindenki együttérezne. De ezzel?
„Miért is ne lenne egy 20 millió négyzetméteres lakásom?
Belefáradtam a lemondásba!” Mert erről van szó.
Mintha egy másik világban lennél.
Így van.
Mitől lesz valaki mintapolgár New Yorkban?
Ellenezned kell dolgokat,
amiket támogat a New Yorkot vezető emberek többsége,
mert meg kell értened, miért támogatják őket.
Mindig azt mondják, hogy azért, mert pénzt hoz a városnak.
És kihez kerül ez a pénz a városban?
Nem hozzám kerül. Nem hozzád.
Mert nem a miénk egyik sem.
Volt egy időszak, a 80-as években, amikor le akarták bontani a Lever House-t.
Egy étteremben ültem Jerry Robbinsszal,
odajött egy férfi az asztalunkhoz, és megkért, hogy írjunk alá egy petíciót.
„Aláírnák ezt a petíciót a Lever House lebontása ellen?”
Szóval aláírtam. Jerry is. A férfi elment. Jerry rám nézett, és azt mondta:
„Szerintem az állt benne, hogy ne építhessék fel a Lever House-t.“
Számomra ez New York története.
Tuti, hogy amikor a háború után felépítették a Lever House-t,
rengeteg ház állt már a Park Avenue-n, ezért lebontottak párat.
A Grand Central Stationben az a nagyszerű, azért olyan gyönyörű,
mert egyetlen ember építette.
És szerencsére tudta, hogyan kell felépíteni egy épületet.
Mert egy ekkora épületet manapság
nem bíznak rá egyetlen emberre. Nem egyvalaki érzékétől függ.
Az ő pénze volt, és belepumpálta ebbe.
A Chrysler Buildingnek lenyűgözőek a részletei és szépsége.
Ha jól tudom, jelenleg eladó. Nem mintha meg akarnám venni.
Számomra ez a tökéletes méretű ház egy embernek.
Itt találták fel a felhőkarcolókat.
A világ teljesen le volt nyűgözve a felhőkarcolóinktól.
Empire State Building.
Mindenki imádta az Empire State Buildinget.
De egyesek irigyelték az Empire State Buildinget.
És a világ bizonyos részein,
például a Perzsa-öböl menti államokban,
felépítették azokat a szörnyű, magas épületeket a sivatag közepén,
aztán mi lemásoltuk őket!
Szóval most az 57. utca úgy néz ki…
Nem úgy, mint a Perzsa-öböl menti államok, csak mint az épületeik.
Nem hiszem, hogy létezik olyan nyomós esztétikai ok,
ami miatt egy magas épület ne lehetne szép.
New York sosem volt kifejezetten gyönyörű város.
Sosem volt olyan, mint Párizs vagy Firenze.
De jelenleg olyan város, amely…
Más szóval legalább eredeti volt.
Most az 57. utca úgy néz ki, mint az egyik Perzsa öböl-menti állam,
kivéve, hogy valódi hely.
Az 57. utca.
Bizonyos értelemben a Ralph Lauren ruhákra emlékeztet.
Ralph Lauren kezdetekben
valójában csak lemásolta a Brooks Brothers ruhákat.
Bizonyos típusú emberek vettek Brooks Brothers ruhákat.
Fehér bőrű, angolszász protestánsok. És Fran, de lényegében ők.
Amikor Ralph Lauren elkezdett ruhákat tervezni,
lemásolta ezeket a ruhákat, csak kicsit változtatott rajtuk.
Brooks Brothers ingeket,
mielőtt tönkretették az ingrészleget, ami rég volt.
Egy Brooks Brothers ing senkire se volt jó. Nem csak rám. Senkire.
Nem akarták, hogy a ruháik passzoljanak.
A megfelelő méretű ruhák másoknak valók.
Volt abban valami…
ambiciózus, ha passzolt a ruhád.
Ralph Lauren nem tartozott közéjük,
nem tudta, hogy a ruhák nem kell passzoljanak,
ezért a ruháit szívesen hordták azok,
akik nem voltak fehér bőrű, angolszász protestánsok
Számomra az volt a lenyűgöző, hogy egy idő után
a fehér bőrű, protestáns angolszászok elkezdtek Ralph Lauren ruhákat venni.
Az emberek, akiket lemásolt,
elkezdték megvenni, pedig tudták, hogy koppintás.
Nem tudom, miért tették. Én nem tartoztam közéjük.
De megdöbbentő volt számomra.
Számomra ez pont ugyanaz,
mint a felhőkarcolók, amiket Dubaj lemásolt,
és mi most őket másoljuk.
1950-ben születtem. 1950 végén, szóval fiatalabb vagyok, mint hiszed.
De mindig is szerencsének éreztem. Főleg egy író számára.
Voltak rossz dolgok az 50-es években.
Szörnyű dolgok az 50-es, 60-as években.
De ráláthattam a huszadik század második felére teljes egészében,
amit mindig szerencsének éreztem, már csak ha a megfigyelés örömét nézzük.
Mármint a megfigyelésben lelt örömömet.
Vannak dolgok, amiknél nem számítottam fejlődésre.
Eszembe sem jutott. Oké?
A 70-es években a melegek jogairól kezdtek beszélni. Röhejesnek tűnt.
Röhejesnek. A fiatalok gyakran hálálkodnak nekem.
„Tudom, hogy melegjogi aktivista volt.” Nem voltam. Mindig mondom nekik.
„Nem, nem voltam.” Először is sose voltam aktivista.
Másodszor… Nem nevezhettünk aktivistának.
Nem vagyok elég önfeláldozó. De azt sem hittem, hogy működni fog.
Olyan, mint a metoo-mozgalom. Ezt soha nem gondoltam volna.
Soha életemben.
Ugyanolyan volt nőnek lenni Évától kezdve egészen nyolc hónappal ezelőttig.
Oké? Szóval ugyanolyan volt.
Beszélhetsz bárkivel, bármelyik nővel, aki nem…
Úgy értem, még ha 18 éves is vagy, akkor is megváltozott.
Mert más, mint 12 éves korodban.
Mindenki azt kérdi, vajon nem fog visszaütni?
Hogy érted, hogy „fog”?
Persze, hogy van negatív hatása. Egyértelmű.
„Nem lehet, hogy ez a nő hazudik?”
Személy szerint lényegében úgy érzem, hiszek minden egyes nőnek.
Bizonyítsd be, hogy hazudik!
Egyesek biztosan hazudnak. Egyértelmű, persze.
De be kell bizonyítanod, mert voltam én is fiatal nő.
Aki volt kislány vagy fiatal nő, tudja, miről van szó.
Pont erről beszéltem.
Nem alkalmaztak pincérnőként.
Erről szól az egész. Oké?
Szóval hiszek ezeknek a nőknek.
Azok közül, akiket elkaptak, főleg az elején,
mindegyiket ismertem!
Személyesen ismertem őket.
Millió történetet tudtam róluk,
de azokat nem, amikkel elkapták őket.
Egyes férfiakat bántalmazással és nemi erőszakkal vádolnak.
Ilyesmiről nem hallottam.
Ezek nem olyan történetek, amik terjednek…
Mert még az ostoba pasik sem dicsekednek ilyesmivel,
mert valahol ők is tudják, hogy bűncselekmény.
Különbség van egy bűncselekmény és a filmipar között.
Oké? Mondhatjuk, hogy ilyen a filmipar, mindig is ilyen volt.
Ezzel kapcsolatban mindig azt éreztem, hogy nem muszáj filmsztárnak lenni.
Ha filmsztár akarsz lenni, vagy pincérnő egy étteremben,
ezt kell tenned.
Szerencsére nem akarok filmsztár lenni.
Elhiszem a történeteiket azokról a fickókról, és a nőkről,
akik annyira filmsztárok akartak lenni, hogy megtették.
Ez nem ugyanaz, mint a nemi erőszak. Nem helyes. Rossz dolog. Oké?
Ha ilyen a filmipar, az egy dolog,
de ha ágyakat vetsz be egy hotelben,
óránként hat dollárért,
és a személy, aki felelős…
Nem csak az életedért, de tudja, hogy nincsenek irataid,
az a személy a takarító azon az emeleten.
Ez itt a gond.
Nem az, hogy ki filmsztár, vagy ki modell, meg ki nem az.
Persze, ezek helytelen dolgok. Teljes mértékben.
Ha nem ilyesmivel kezdtük volna, senki nem figyel fel rá.
Az embereket azért érdekli, mert filmsztárokról van szó.
Senkit sem fog figyelni valakire, aki egy hotelben ágyaz.
Persze több millió nő van ebben a helyzetben,
és ők lényegében túszok.
Nem muszáj filmszárnak lenni, de meg kell élned valamiből.
Valójában erről van szó.
Igazából ebben a rendkívül veszélyes időszakban a 70-es években
nem igazán történt velem semmi.
Egyszer kiraboltak az utcán.
Kiraboltak az utcán. A Beekman Place-en voltam.
Tudod, ahol…
És megpróbáltam lebeszélni a fickót,
amiről most azt gondolnám, hogy őrültség.
Sok pénz volt nálam. Egyébként sose.
Kölcsönkértem egy lánytól, aki ott lakott.
Lakbérre kellett.
Sosem volt nálam készpénz. Most sincs.
Elmentem a lakásába. Ő kölcsönadott, hogy kifizessem a lakbért.
Elindultam, és a kölyök megállított az utcán: „Ide a pénzt!”.
„Nem igazán van nálam pénz”, mondtam. „Ide a pénzt!”
Nyilvánvalóan drogos volt, szóval azt mondtam:
„Van nálam egy csomó pénz.” Miért mondom ezt el neki?
„De szükségem van rá.”
Biztosan azt gondolta…
Úgy képzeltem, azért szúrt ki engem, mert a Beekman Place-t választotta,
és azt hitte, ott lakom.
Azt mondtam: „Nos…
És ha elvennéd, ami kell a drogokra, a maradékot meg megtartanám?”
Elővett egy kést.
Odaadtam neki a pénzt.
Próbáltál szót érteni vele.
Próbáltam a lehető legtöbb pénzt megtartani,
hiszen még csak nem is az enyém volt.
Amikor elővette a kést, leálltam. Ez volt az egyetlen ilyen eset.
A feliratot fordította: Kiss Orsolya