ORIGINALNA NETFLIXOVA DOKUMENTARNA SERIJA
Novac mrzim iz dubine duše.
Ali tu postoji jedan problem, iako mi to nije jedini problem,
a to je da ja volim stvari.
Dakle, novac mrzim, ali stvari volim.
Mrzim novac, ali volim namještaj. Mrzim novac, ali volim aute.
Mrzim novac, ali volim odjeću. Novac nije problem mrziti ako mrzite i stvari.
Onda ste Dalaj lama.
MEĐA POSJEDA BROADWAY 140 PRIJELAZ MOŽE BITI USKRAĆEN
-Bok, Fran. -Kako stojimo?
Možete sjesti.
Što biste savjetovali sebi da sad s 20 i nešto godina dolazite u New York?
Ponesi lovu.
Dobro?
Ponesi lovu. To bih rekla vama.
Da ste došli kad i ja, ne bi vam trebalo toliko novca.
Evo nas.
Dobro.
Neću komentirati, ali ove čaše sve se više razlikuju.
Ja ovu kavu pijem pa se razina spusti.
Onda moramo ispočetka.
POVJERENSTVO ZA PROCJENE
Istina je, kad su žene mojih godina bile djeca,
nas nisu odgajali da o novcu uopće i razmišljamo.
I zato mislim, da sam bila dječak,
ne bih se prema novcu odnosila s takvim nevjerojatnim nemarom.
Ne bi mi to dopustili.
Otac bi urlao na mene: „Pa kako ne razumiješ?!“
Često su mi znali reći: „Jesu li tvoji htjeli da budeš pisac?“
Nisu. „Jesu li te pokušali razuvjeriti?“ Nisu.
„A što su htjeli da budeš?“ Htjeli su da postanem supruga.
Pretpostavljali su da ću postati supruga.
Zato mi nikad nisu dali nikakvu uputu ili mi rekli išta drugo
osim onoga što se odnosilo na to da postanem supruga.
A kao što vidite, nisu uspjeli.
U određenom smislu
nije bila baš neka divota biti curica u pedesetima.
Ali pozitivno je bilo što jednostavno nisu obraćali pozornost na tebe.
Još se živo sjećam svoje najbolje prijateljice.
S njom sam i danas jako bliska, a živi u istoj ulici kao ja.
Nakon škole sam bila kod nje kad joj je otac dobio povišicu.
Svi su se veselili, majka je ispekla kolač.
Ja nisam znala što je povišica. Pitala sam majku kad sam došla kući.
„To je kad svaki tjedan zaradiš više novca.“ Tako nekako.
A ja sam rekla: „Taj i taj dobio je povišicu i sad zarađuje…“
Sjećam se: 300 dolara na tjedan. Puno više nego moj otac.
To sam naknadno shvatila.
Pitala sam: „Koliko tata zarađuje?“ Majka me pljusnula.
Aha. Bila je izvan sebe. „Da nikad nisi spominjala novac!“
„To je nepristojno i da nikad nisi nikog pitala koliko zarađuje!“
Više novac nisam spomenula. Zato ga sad i nemam.
Jednom sam prilikom bila kod svog računovođe.
Pogledao me i rekao: „Da vam objasnim nešto.“
„Sa mnom o novcu morate, ja vam vodim knjige.“
Ja sam ponavljala: „Ne bih vam to smjela govoriti.“
Pitao me: „Koliko vam plaćaju?“
A ja sam rekla: „Ne bih baš o tome s vama razgovarala.“
„Koji ste mi vi faktor?“ A ljudi sad o novcu govore stalno.
Ali i dan danas,
ako znam koliko netko od nečega zarađuje ili koliko plaća stanarinu,
to je zato što su mi rekli, ja nikog to ne bih pitala.
-Znam. -Sad se o novcu govori stalno.
Kao da je to neka strašno intrigantna tema, a nije.
Recimo da plaćam 74 % poreza, može?
Evo što ostane.
-Ovo je protuzakonito. -Jest.
Neka me zatvore, fućka mi se. Bar ću ići na dijetu.
Evo što meni ostane.
Stat ću na 74 %.
Nećemo se zafrkavati.
Nije vam ovo za siromahe.
Ovo je za nuklearno naoružanje i…
Mnoge ćete isprovocirati.
Pa novac je moj. Baš me briga.
U New York sam došla s očevih 200 dolara.
U životu nisam imala toliko novca. 200 dolara, mirna sam dok sam živa!
A eto!
Vozila sam taksi.
Bila sam osobna vozačica.
Čistila sam. Prodavala po kućama.
Prodavala sam remenje na ulici.
Dobivala sam Village Voice.
Radila sam bar pet dana u tjednu, ponekad šest.
Ali srijedom nikad.
Zato što je srijedom izlazio Village Voice.
Otišla bih do Trga Sheridan i kupila Village Voice.
Village Voice je imao… Zapravo, sve su ih novine imale.
Imali su oglase za poslove.
Mislila sam… Ja sam svaki svoj posao mrzila.
Mislila sam: „Drugi tjedan ću naći bolji posao koji neću toliko mrziti.“
Ali onda sam shvatila: „Fran, ti ne voliš raditi i gotovo.“
Nije to samo… Da, ovo je loš posao, bio bi loš svima.
Ali iskreno, ja baš i ne volim raditi.
Volim ležati na kauču i čitati, a to zanimanje ne postoji.
Nitko vas za to ne plaća. Da plaća, ja bih ovdje živjela.
Ali u širokom sam luku zaobilazila ono što su svi moji prijatelji radili:
konobarski posao.
Sve djevojke koje su morale raditi… Neke nisu.
Bile su konobarice.
Sve redom.
Prijatelji su me pitali: „Zašto pospremaš stanove?“
„Dođi raditi gdje i ja. Više se zaradi.“
„A i manje je fizički naporno.“
A ja sam im odgovorila…
Recimo to ovako.
Konobarice su zapošljavali muškarci. Poslovođe su bili muškarci.
Nisi mogla biti konobarica u restoranu ako ne spavaš s poslovođom.
U tome je kvaka. Nema tu romantike ni veza.
Nije stvar u tome očijukaš ili ne.
Kao mladoj djevojci Fran je važan bio samo posao.
A posao konobarice se dobivao tako.
U jednom restoranu svi su željeli raditi, a poslovođa je bio homoseksualac.
Čovjek je bio homoseksualac!
Naravno, zapošljavao je samo konobare i oni su morali spavati s njime.
Svi imaju predodžbu kako je New York nekad bio jeftin.
Ali uvijek je bio skuplji od ijednog drugog grada.
Ako nekomu kažem: „Tu sam živjela u stanu u Zapadnoj četvrtoj ulici 1970.,
plaćala sam ga 121,78 dolara na mjesec",
svi kažu: „Pa nevjerojatno!“
To je bilo skupo! Većina mojih prijatelja živjela je u East Villageu.
Govorili su mi da sam luda što toliko plaćam jednu sobu.
„Da živiš u mom kvartu u Aveniji C, za tu cijenu bi dobila četiri sobe.“
Da, ali mene neće silovati.
Nekako sam mislila da se skuplja stanarina zato ipak isplati.
-Isplati se, da. -Eto.
Nisam rastrošna, ali neke stvari si treba priuštiti.
Stan je bio preskup i grozan.
Ali puno sigurniji.
Kad sam dobila prvi veliki ček, nisam imala račun u banci.
Iznos je bio ogroman, 100 000 dolara. Nisam znala što bih s time.
Evo što sam ja radila s čekovima.
Dobila bih ček, uglavnom na iznos od oko 100 dolara.
Pa bih otišla u trgovinu preko puta.
Rekla bih prodavaču:
„Odbijte od ovog sendvič s govedinom, a ček mi unovčite.“
I jesu. Zato mi je glavom prošlo kako ulazim u tu trgovinu.
I kažem: „Odbijte mi sendvič.“ Zbunila sam se.
Zapravo sam se tog čeka bojala.
Nisam imala predodžbu o tome koliko je to novca,
osim što mi se ta svota činila suluda.
Kad sam prvi put zaradila novac, to me preplašilo.
Baš preplašilo.
Bilo mi je to fantastično, ali ujedno…
Ni u jednom trenutku u svom životu nisam se oduševljavala novcem.
Nije mi došlo da…
Nikad. Novac na mene tako ne djeluje.
Da bi zarađivao velik novac, novac moraš voljeti.
Stvarno ga moraš voljeti. Stvarno ti mora biti važan.
Uvijek ponavljam da na svijetu postoje dvije vrste ljudi.
Oni koji misle da novca možeš imati dovoljno
i oni koji novca imaju.
Sasvim jednostavno.
Ja smatram da novca možeš imati dovoljno. Bilo je takvih razdoblja u mom životu.
A za mene dovoljno novca znači da mogu platiti sve što imam.
Htjela sam dići hipoteku i razgovarala sam s mešetaricom u Merrill Lynchu.
Listala je moje papire i telefonirala.
Rekla mi je: „Mogu li vas nešto pitati?“ Vi mene?
Pet minuta listate moje porezne prijave. Kao da mi po ladicama kopate.
Znate više o meni nego ja sama.
Ali da, slobodno me pitajte.
„Zašto su vam prihodi neredoviti?“
Ja sam rekla: „Ja sam pisac.“ Na to će ona: „Pisac?“
Zato pisci ne dobivaju hipoteke.
Neki stanovi u New Yorku stoje 20 milijuna, neki više.
Nije uvijek bilo tako. Pa kako stan može koštati 20 milijuna dolara?
Što to znači?
Što znači da stan košta dvadeset milijuna?
To je apsurdan iznos! To su glupe svote, a ljudi se na njih navikavaju.
Stan sam tražila godinu dana.
A za to vrijeme cijene su skakale iz sata u sat.
Prvo i prvo, bile su nenormalne. U ponedjeljak pogledaš jedan stan.
U srijedu pogledaš isti taj stan, a košta 50 000 više.
Gledala sam ga u ponedjeljak, zašto je sad 50 000 skuplji?
„Cijene rastu. Bolje da odmah kupite.“
Ali ne sviđa mi se. „Kakve to veze ima?“
Nakon nekoliko stanova,
agent za nekretnine pita: „Što će vam toliki stan?“
Pita vas: „Često imate goste?“
To im prvo padne na pamet. „Sigurno često imate goste.“
A ja kažem: „Ne. Nitko goste ne prima rjeđe nego ja.“
Stvarno. Ajatolah Homeini ugostio je više ljudi nego ja.
Dakle, ne, ne primam goste. Čak niti rijetko: nikako.
„Što će vam onda toliko prostora?“ Pa imam 10 000 knjiga.
Nakon što obiđemo određeni broj stanova
i nakon mog ponavljanja da su preskupi,
kažu mi: „Vama je stan dovoljno velik za vaše knjige preskup.“
To sam znala i prije nego što sam ih nazvala. Oni nisu.
Trebalo im je malo da shvate.
I nakon što sam tako obišla sigurno stotinjak stanova,
zaključila sam da sam se dovoljno namučila.
Dajte mi stan.
I kupila sam jedan triput skuplji nego što si mogu priuštiti.
Želim dobiti na lutriji.
Dapače, sad već moram dobiti na lutriji.
To je nadišlo granicu obične želje.
-Sad baš moraš. -Ovo je sad nasušna potreba.
Popunjavaš one listiće?
Svaki tjedan igram loto.
A jednom, prije nekoliko godina, osvojila sam 1200 dolara.
Shvaćaš?
Ako osvojiš više od 600 dolara, moraš ići u ured.
Kad sam ja to osvojila,
ured je bio kod one druge velike kockarnice, njujorške burze.
-Da! -I tako sam ja otišla u ured lutrije.
Stajala sam u redu. S ostalim dobitnicima.
Čovjek ispred mene prišao je šalteru i predao svoj listić.
A žena na šalteru mu je rekla:
„Gospodine, ček ćemo vam poslati za dva tjedna.“
On će na to: „Ne, dajte mi sad.“
„Ne, poslat ćemo vam ga za dva tjedna.“
„Ne želim da mi ga pošaljete. Hoću da mi ga date sad.“
Ona mu odgovori: „Kod nas to ne ide tako. Dobit ćete ček za dva tjedna.“
Na to će on: „Vi ne shvaćate, trebam taj novac sad.“
A ona: „Ne shvaćate vi. Nećete ga dobiti sad. Sljedeći!“
„Ne razumijete. Taj mi novac treba da platim stanarinu.“
„Što ću sad?“
„Radite što ste radili i dosad za slučaj da ne dobijete na lutriji.“
-I tako sam vam ja sad kao taj tip. -Aha.
Moram dobiti na lutriji.
Da se zapitam koliko mogu platiti stan, odgovor bi bio, trećinu od cijene ovoga.
Ljudi su stalno pitali: „Kad će cijene pasti?“
A ja sam ponavljala: „Strpite se dok ja ne potpišem ugovor za ovaj.“
I kad sam ja potpisala ugovor za stan, cijene su počele padati.
Ja sam primjer onog što se s nekretninama ne radi.
Ja kupim skupo, prodam jeftino.
Tako vam je to.
Ne poznajem nikog drugog tko u New Yorku živi koliko i ja,
a da je uvijek fulao što se nekretnina tiče.
Ama baš svaki put.
U svemu tome jedina mi je utjeha kad se prisjetim
da se s 18 g. nisam u New York došla baviti nekretninama, a to sam i dokazala.
Neki mladac mi je lani rekao:
„Ne razumijem, svi vaših godina već su odavno našli stan.“
Aha, svi osim mene.
-Dugo si bila u 57. ulici. -Dugo.
Dugo sam imala taj stan.
-Živjela sam ondje… -Gdje?
U Osborneu. Živjela sam ondje 26 godina.
Kad sam bila mlada, imala sam 21 godinu, išla sam na tulum u toj zgradi.
Nikad prije nisam ondje bila, nikad čula za nju.
Stan me oduševio.
Stan u koji sam išla na tulum,
takva su u zgradi bila samo dva ili tri stana.
Moj stan nije bio takav.
Ovaj je bio spektakularan.
Predivna zgrada iz 19. stoljeća. Najstarija u New Yorku.
Pomislila sam: „Baš bih voljela tu živjeti.“
Zgrada je bila živi užas. Vječno neki problemi. Stara, raspadala se.
Stalno se nešto gradilo. Krupni problemi samo su se nizali.
Ali nisam odlazila zato što sam znala da tako lijep stan više neću imati.
A onda sam jednog dana rekla sama sebi:
„Fran, ti si kao one žene koje muževi tuku.
Prijateljice joj uporno govore: 'Ostavi ga, tuče te.'
A ona ponavlja: 'Ali zgodan je.'“
One kažu: „Ali mlati te.“ A ona: „Ali kad je zgodan!“
Shvatila sam da je tako sa mnom i stanom!
Ponavljala sam: „Da, tuče me, ali zgodan je!“
I onda sam si rekla: „Tuče te, idi!“
I tako sam spoznala
da je moja pohlepa za stanovima, namještajem i sličnim toliko jaka
da iako sam jako zabrinuta što sam se u to upustila,
ta zabrinutost je manja od sreće što imam taj fantastični stan.
Ni zbog čega u životu nisam se osjećala tako američki kao zbog toga.
Pridružila sam se svojim zemljacima
i natovarila si psihotični dug bez ikakvog razloga.
Dakle, ne mogu reći: „Nemam izbora, kći mi je bila bolesna.“
S time svatko suosjeća. Ali s ovime?
„Pa zašto ne bih imala stan od 20 milijuna kvadrata?“
„Dodijalo mi je da ga nemam!“ Sve se na to svodi.
Kao da si u drugom svijetu.
I jesam.
Kakav mora biti uzorni Njujorčanin?
Mora se protiviti onomu
što zagovaraju mnogi koji New Yorkom upravljaju.
Treba shvatiti zašto to zagovaraju.
Oni uvijek kažu da je to zato da bi se u grad slilo više novca.
-Točno. -Slilo novca komu?
Komu se u gradu slijeva novac?
Ne slijeva se meni. Ne slijeva se tebi.
Nama ništa od toga ne pripada.
Mislim da je to bilo u 80-ima,
tad su htjeli srušiti Lever House.
Bila sam u restoranu s Jerryjem Robbinsom.
Prišao nam je jedan čovjek i zamolio da potpišemo peticiju.
„Molim vas, potpišite peticiju da ne sruše Lever House.“
Potpisali smo je i ja i Jerry. Čovjek je otišao.
A Jerry me pogledao:
„Ja sam sada dao potpis protiv gradnje Lever Housea.“
Meni je to priča o New Yorku.
Lever House su u Aveniji Park izgradili poslije rata.
Tad je ondje još bilo puno kuća pa su kuće porušili.
Evo zašto je kolodvor Grand Central tako lijep:
zato što ga je sagradio jedan čovjek.
A na svu sreću taj jedan je znao kako se gradi.
Toliku zgradu danas nikako ne bi gradio jedan čovjek.
Ne bi bilo jedne estetike.
Novac je bio njegov i on ga je uložio.
Na Chryslerovoj zgradi fasciniraju detalji i njezina ljepota.
Mislim da se trenutačno prodaje.
Nije da ću je ja kupiti.
Meni je idealne veličine za samačko kućanstvo.
Ovdje su izmislili neboder.
Svijet smo osupnuli svojim neboderima.
Zgrada Empire Statea.
Svi su njome bili oduševljeni.
Ali neki su na njoj bili i zavidni.
Ima nekih dijelova svijeta,
kao što su države u Perzijskom zaljevu,
gdje one grozne visoke zgrade grade usred pustinje.
A onda mi imitiramo njih!
I zato sad 57. ulica izgleda…
Ne baš kao države u Perzijskom zaljevu. Ali ima te zgrade.
Ne vjerujem da postoji neka suštinska estetska zapreka
da visoka zgrada ne bude lijepa.
New York općenito nije osobito lijep.
Nikad to nije bio Pariz, nikad to nije bila Firenca.
Ali sad je to grad koji…
Bar je bio originalan, to hoću reći.
A sad 57. ulica izgleda kao neka država u Perzijskom zaljevu.
Ali stvarno postoji.
To je 57. ulica.
To me nekako podsjeća na odjeću Ralpha Laurena.
Kad je počeo,
Ralph Lauren je zapravo kopirao odjeću Brooks Brothersa.
A u Brooks Brothersu odijevao se određeni tip ljudi:
imućni bijelci.
I Fran. Ali uglavnom imućni bijelci.
Kad je Ralph Lauren počeo raditi,
kopirao je tu odjeću, ali malo ju je izmijenio.
Košulje Brooks Brothersa, dok ih nisu upropastili, a to je bilo još davno,
nisu zapravo nikomu stajale.
Ne samo meni, nikomu.
Njima do toga nije bilo stalo.
Odjeća koja dobro stoji bila je za neke druge ljude. Takva odjeća…
Nekako je pretenciozna.
Lauren nije bio u tom krugu i nije znao da odjeća ne treba dobro stajati.
Hoću reći,
njegova odjeća je više sličila odjeći onih koji nisu bili imućni bijelci.
Mene fascinira što su nakon nekog vremena
bijelci koji su uvijek nosili Brooks Brothers
počeli kupovati Laurena.
Ljudi koje je on kopirao počeli su kupovati tu odjeću
iako su znali da nije prava.
Ne znam zašto se to dogodilo. Ja nisam pripadala imućnim bijelcima.
Ali to mi je bilo nevjerojatno.
I meni je to navlas isto
poput nebodera koje su kopirali u Dubaiju,
a mi sad kopiramo njih.
Rođena sam 1950. Potkraj 1950., dakle, mlađa sam nego što mislite.
Uvijek sam mislila da je to sretna okolnost, pogotovo piscu.
Bilo je u 50-ima i lošega. I u 50-ima i u 60-ima događale su se strahote.
Ali time sam ja stekla pregled nad cijelom drugom polovicom 20. stoljeća.
Smatram da sam imala sreću,
pa makar i samo zato što sam mogla promatrati.
U čemu sam osobno uživala.
U nekim područjima poboljšanja nikad nisam očekivala.
Nisu mi bila na kraj pameti.
U 70-ima se govorilo o pravima homoseksualaca, to mi je bilo smiješno.
Smiješno. Mladi mi sad često zahvaljuju. „Borili ste se za prava homoseksualaca.“
Nisam. To im uvijek i kažem.
Nisam. Prvo, nikad nisam bila aktivistica.
Drugo… Ne u pravom smislu te riječi.
Nisam ja spremna za tolike žrtve. Ali nisam mislila ni da će uspjeti.
Kao ni pokret Me Too. Ne bih to očekivala.
Ni u ludilu.
Položaj žene bio je isti još od Eve pa sve do prije osam mjeseci.
Ista stvar.
Mogao si pitati bilo koga, bilo koju ženu koja nije…
Ali sada ti je sve drukčije čak i ako imaš 18 godina.
U odnosu na ono kad si imala 12!
Pitaju me: „Zar neće biti negativnih posljedica?“ Kako to mislite?
Naravno da negativnih posljedica ima. Nema sumnje.
„A ne mislite da ova žena možda laže?“
Moj generalni stav je da vjerujem sve i jednoj ženi.
Dokažite mi da laže.
Neke sigurno lažu. Sto posto.
Ali to mi morate dokazati. I ja sam bila mlada žena.
Svatko tko je bio djevojka ili mlada žena, zna u čemu je problem.
Kao što sam već rekla.
Nisi mogla konobariti u restoranu!
U tome je problem.
I zato ja tim ženama vjerujem.
Mnoge muškarce koje su pohvatali, pogotovo u početku,
poznajem sve i jednoga!
Osobno sam ih poznavala.
Znala sam svakakve priče o njima.
Ali ne one zbog kojih su ih uhvatili.
Neke su optužili za nasilje i silovanje. Te priče nisam čula.
Ne čuješ takve priče, nego više…
Zato što se čak ni glupani time ne hvale.
Negdje u primozgu znaju da je to zločin.
Postoji razlika između zločina i filmske industrije.
Neki će reći: „Tako je to u filmu."
„Uvijek je tako bilo!“
Što se mene tiče, ne moraš onda biti filmska zvijezda.
Ako želiš biti filmska zvijezda ili konobarica u restoranu, onda te to čeka.
Ja ne želim biti filmska zvijezda.
Vjerujem što kažu o tim muškarcima
i ženama koje su toliko htjele biti filmske zvijezde da su na to pristale.
To nije isto što i silovanje. Nepravedno je, ružno je.
Filmska industrija je jedno.
Ali ako pospremaš krevete u hotelu,
za šest dolara po satu,
a onaj tko o tebi odlučuje…
O tvom životu, zato što vjerojatno radiš na crno.
I ako je taj zadužen za tvoj kat…
U tome je problem.
Ne u tome tko je filmska zvijezda i manekenka ili nije.
Da, to ne bi trebalo tako biti, nipošto.
Da nije sve počelo time, prašina se ne bi ni digla.
A prašina se digla zato što su to filmske zvijezde.
Nitko neće obratiti pozornost na spremačicu u hotelu.
U istom položaju su milijuni žena.
One su u principu taokinje.
Nije nužno biti filmska zvijezda, ali prehraniti se moraš. U tome je stvar.
Iskreno, u ta jako opasna vremena u 70-ima,
meni se nije ništa dogodilo.
Jednom su me opljačkali na ulici.
Na ulici. Bila sam u Beekman Placeu.
Ma ono!
Pokušala sam napadača razuvjeriti.
Sad mi je to izvan svake pameti.
Imala sam puno gotovine.
Posudila sam od cure iz Beekmana.
Za stanarinu.
Gotovinu ne nosim, ni sad.
Otišla sam k njoj, ona mi je to dala da platim stanarinu.
A vani me presretne klinac: „Daj novce.“
Velim ja, nemam novca. „Daj novce!“
Očito je bio narkić.
„Imam puno novca.“
Pomislila sam, zašto mu to govorim? „Imam novca, ali treba mi.“
Sigurno je mislio…
Nekako sam mislila da je mene je izabrao zato što je izabrao Beekman Place.
Mislio da je tu živim.
Rekla sam mu:
„Uzmi da imaš za fiks, a meni ostavi drugo jer moram…“
Izvadio je nož.
Dala sam mu novac.
Htjela si se nagoditi.
Htjela sam zadržati što više novca mogu zato što nije bio moj.
Zašutjela sam kad je izvadio nož. I samo mi se to dogodilo.
Prijevod titlova: Sandra Mlađenović