‫- סדרה תיעודית מקורית של NETFLIX -‬
‫השנאה שלי לכסף עמוקה מאוד.‬
‫הבעיה שלי בהקשר הזה, לא הבעיה היחידה שלי,‬
‫היא שאני אוהבת דברים.‬
‫אז אני שונאת כסף, אבל אני אוהבת דברים, כן?‬
‫אני שונאת כסף, אבל אוהבת רהיטים.‬ ‫אני שונאת כסף, אבל אוהבת מכוניות.‬
‫אני שונאת כסף, אבל אוהבת בגדים.‬
‫זה בסדר לשנוא כסף, אם את שונאת גם דברים.‬
‫כי אז את הדלאי לאמה, אתה מבין?‬
‫- ברודוויי 140, גבול המגרש‬ ‫רשות המעבר עשויה להתבטל -‬
‫היי, פראן.‬ ‫-היי, מה נשמע?‬
‫אנחנו מוכנים שתשבי במקום שלך.‬
‫איזו עצה היית נותנת לעצמך‬ ‫בת העשרים ומשהו, שרק עברה לניו יורק?‬
‫תביאי כסף.‬
‫בסדר?‬
‫תביאי כסף. זה מה שהייתי אומרת לך.‬
‫עצה למישהי שהגיעה כשאני הגעתי?‬ ‫את לא צריכה הרבה כסף.‬
‫הנה.‬
‫בסדר.‬ ‫-טוב…‬
‫אני לא רוצה להגיד כלום,‬ ‫אבל הכוסות פחות ופחות זהות.‬
‫אבל אני שותה את הקפה, ואז הוא יורד ו…‬
‫אז נצטרך לצלם הכול מחדש.‬
‫- מועצת ההערכה -‬
‫זה באמת נכון שנשים בגילי, כשהיינו ילדות,‬
‫גדלנו במחשבה שלעולם לא נצטרך לחשוב על כסף.‬
‫אני מאמינה שאם הייתי בן,‬
‫אז לא הייתה לי גישה‬ ‫כל כך עצלנית להפליא לכסף.‬
‫לא היו מרשים לי,‬
‫אבא שלי היה צועק עליי,‬ ‫"השתגעת? אתה לא מבין?"‬
‫הרבה פעמים שאלו אותי,‬
‫"ההורים שלך רצו שתהיי סופרת?". לא.‬
‫"הם ניסו להניא אותך מזה?". לא.‬
‫"באמת? מה הם רצו שתהיי?".‬ ‫נשואה. הם רצו שאהיה נשואה.‬
‫הם הניחו שאהיה נשואה ורצו שאהיה נשואה.‬
‫אז הם אף פעם לא אמרו לי כלום‬
‫ולא הינחו אותי בשום דבר,‬ ‫מלבד הדברים שיהפכו אותי לרעיה טובה.‬
‫אתה רואה שזה לא הסתדר להם,‬
‫אבל במובן מסוים,‬
‫ממש לא היה מעולה‬ ‫להיות ילדה קטנה בשנות החמישים.‬
‫אבל מה שהיה טוב בזה,‬
‫היה העובדה שלא כל כך שמו לב אלינו.‬
‫אני זוכר בבהירות רבה שהחברה הכי טובה שלי,‬
‫ואנחנו קרובות מאוד עד היום,‬ ‫היא גרה ברחוב שלי,‬
‫הייתי בבית שלה אחרי הלימודים‬ ‫ואבא שלה התקשר ואמר שהוא קיבל העלאה.‬
‫כולם התרגשו מאוד. אמא שלה אפתה עוגה.‬
‫לא ידעתי מה זאת העלאה.‬
‫אז חזרתי הביתה‬ ‫ושאלתי את אמא שלי מה זה "העלאה".‬
‫היא אמרה, "כשמרוויחים יותר כסף‬ ‫בכל שבוע", או משהו כזה.‬
‫אז אמרתי לה שכך וכך קיבל העלאה‬ ‫ועכשיו הוא מרוויח…‬
‫אני זוכרת את הסכום.‬ ‫שלוש מאות דולר בשבוע. הרבה יותר מאבא שלי.‬
‫אני מבינה את זה בדיעבד.‬
‫שאלתי, "כמה אבא מרוויח?",‬ ‫והיא נתנה לי סטירה.‬
‫היא ממש… "אל תדברי על כסף לעולם.‬
‫זאת גסות רוח.‬ ‫ואף פעם אל תשאלי אף אחד כמה הוא מרוויח."‬
‫ומאז לא דיברתי על כסף. ולכן אין לי כסף.‬
‫פעם הייתי במשרד של רואה החשבון שלי,‬
‫ובסוף הוא הסתכל עליי ואמר,‬ ‫"אני רוצה להסביר לך משהו.‬
‫את חייבת לדבר איתי על כסף.‬ ‫אני רואה החשבון שלך."‬
‫כי כל הזמן אמרתי לו,‬ ‫"אני לא חושבת שכדאי שאגיד לך".‬
‫הוא היה שואל כמה אקבל תמורת משהו,‬
‫והייתי עונה, "אני לא חושבת‬ ‫שבא לי לדבר איתך על זה".‬
‫כאילו, "מי אתה?"‬ ‫עכשיו אנשים מדברים על כסף בלי הפסקה.‬
‫אבל אני עדיין אומרת,‬
‫שאם אני יודעת כמה מישהו מקבל עבור משהו,‬
‫או כמה הדירה של מישהו עולה,‬ ‫זה בגלל שהוא אמר לי.‬
‫אנשים עושים את זה כל הזמן. לא הייתי שואלת.‬
‫אבל אנשים מדברים עכשיו בלי הפסקה על כסף,‬
‫כאילו שזה נושא מרתק לשיחה, וזה לא.‬
‫רציתי להגיד שאני משלם 74 אחוזי מס, כן?‬
‫אני רוצה להראות לך מה נשאר.‬
‫מה שאני עושה לא חוקי.‬ ‫-לא חוקי.‬
‫לא אכפת לי שיזרקו אותי לכלא.‬ ‫לפחות אעשה דיאטה.‬
‫הנה, אני אראה לך מה נשאר לי.‬
‫אני אפסיק כשאגיע ל-74 אחוזים.‬
‫אסור לעשות שטויות,‬
‫כי זה לא הולך לעניים.‬
‫זה הולך לנשק גרעיני, לכל ה…‬
‫אתה מבין שאתה מעצבן הרבה אנשים.‬
‫תקשיב, הכסף שלי. זה לא מעניין אותי.‬
‫כשרק עברתי לניו יורק,‬ ‫אבא שלי נתן לי מאתיים דולר.‬
‫זה בטח היה הסכום הכי גדול שהיה לי.‬
‫בטח חשבתי,‬ ‫"מאתיים דולר, אני מסודרת לחיים".‬
‫אתה מבין?‬
‫הייתי נהגת מונית.‬
‫הייתי נהגת פרטית של אנשים.‬
‫הייתי מנקה. הייתי רוכלת.‬
‫הייתי מוכרת חגורות ברחוב. הייתי קונה‬
‫את עיתון וילג' ווייס. הייתי עובדת‬ ‫לפחות חמישה ימים בשבוע, לפעמים שישה.‬
‫אבל אף פעם לא עבדתי ביום רביעי,‬
‫כי ביום רביעי היה מתפרסם הווילג' ווייס.‬
‫אז הייתי הולכת‬ ‫לכיכר שרידן וקונה וילג' ווייס,‬
‫והיה בווילג' ווייס, בעצם בכל העיתונים,‬
‫שם היו מודעות הדרושים.‬
‫ותמיד חשבתי…‬
‫כי תמיד שנאתי את העבודה שלי.‬
‫אז הייתי חושבת, "בשבוע הבא‬ ‫אמצא עבודה יותר טובה, שלא אשנא כל כך".‬
‫בשלב כלשהו הבנתי,‬ ‫"פראן, את פשוט לא אוהבת לעבוד".‬
‫זה לא רק…‬ ‫העבודה הזאת גרועה, כולם יסכימו,‬
‫אבל למען האמת אני לא ממש אוהבת לעבוד,‬
‫אני אוהבת לשכב על הספה ולקרוא,‬ ‫וזה לא מקצוע.‬
‫לא משלמים על זה.‬ ‫אם היו משלמים, הייתי גרה פה.‬
‫אבל גם נמנעתי מלעבוד‬ ‫בעבודה שכל החברות שלי עבדו בה,‬
‫מלצרות.‬
‫כל הבחורות שהכרתי שהיו צריכות לעבוד…‬ ‫הכרתי כאלה שלא היו צריכות,‬
‫הן היו מלצריות.‬
‫מאה אחוז מהן, אפשר לומר.‬
‫החברות שלי היו שואלות אותי,‬ ‫"למה את מנקה דירות במקום…‬
‫בואי לעבוד איפשה שאני עובדת. תרוויחי יותר.‬
‫העבודה פחות קשה פיזית, זה בטוח."‬
‫ואני הייתי אומרת… אני אנסח את זה ככה.‬
‫האנשים ששכרו מלצריות היו גברים,‬ ‫המנהלים היו גברים.‬
‫לא הייתה דרך לקבל משמרת במסעדה‬
‫בלי לשכב עם המנהל, בסדר?‬
‫זה כל הסיפור. לא רומנטיקה, לא דייטים.‬
‫השאלה היא לא אם לפלרטט או לא לפלרטט.‬
‫בשביל פראן הצעירה, למשל, העניין היה לעבוד.‬
‫וככה היה אפשר לעבוד במלצרות.‬
‫הייתה מסעדה שכולם רצו לעבוד בה,‬ ‫שהמנהל שלה היה הומו.‬
‫הוא היה הומו. כולן הלכו לשם…‬
‫אבל הוא, כמובן, שכר רק מלצרים,‬ ‫שגם היו צריכים לשכב איתו.‬
‫אתה מבין?‬
‫כולם חושבים שניו יורק הייתה פעם זולה.‬
‫היא תמיד הייתה יותר יקרה מכל מקום אחר.‬
‫אם אני אומרת למישהו,‬
‫"ב-1970 גרתי בדירה ברחוב 4 מערב.‬
‫שכר הדירה היה 121.78 דולר לחודש."‬
‫אנשים אומרים, "לא ייאמן!"‬
‫זה היה יקר.‬
‫רוב החברות שלי גרו באיסט וילג'.‬
‫הן היו אומרות לי שאני משוגעת‬ ‫כי אני משלמת כל כך הרבה על חדר אחד.‬
‫"אם היית גרה בשכונה שלי, בשדרה סי,‬
‫היית מקבלת ארבעה חדרים."‬
‫ותמיד הייתי עונה, "כן, אבל לא יאנסו אותי".‬
‫בסדר? תמיד חשבתי שזה שווה עוד קצת כסף.‬
‫זה שווה, זה שווה.‬ ‫-אתם מבינים?‬
‫אני לא פזרנית, אבל יש דברים שמשלמים עליהם.‬
‫הדירה הייתה יקרה מדי, היא הייתה נוראית.‬
‫היא הייתה יקרה מדי, אבל יותר בטוחה.‬
‫בפעם הראשונה שקיבלתי צ'ק גדול,‬ ‫לא היה לי חשבון בנק.‬
‫קיבלתי צ'ק ענקי, מאה אלף דולר,‬ ‫ולא ידעתי מה לעשות איתו.‬
‫פשוט… זה מה שהייתי עושה עם צ'קים.‬
‫הייתי מקבלת צ'ק,‬ ‫על סכום שיותר קרוב למאה דולר,‬
‫הייתי עוברת את הכביש, נכנסת למעדנייה,‬
‫ואומרת למוכר,‬
‫"אתה יכול לקחת מפה כריך רוסטביף‬ ‫ולתת לי עודף?"‬
‫והוא היה מסכים.‬
‫אז דמיינתי את עצמי נכנסת למעדנייה,‬
‫"קח מפה כריך". לא ידעתי מה לעשות איתו.‬
‫אני חייבת לומר שממש פחדתי מהצ'ק הזה.‬
‫לא היה לי מושג עד כמה הסכום גדול,‬
‫חוץ מזה שחשבתי‬ ‫שמדובר בכמות בלתי שפויה של כסף.‬
‫אני חושבת שכשהתחלתי‬ ‫להרוויח כסף, זה די הפחיד אותי.‬
‫די פחדתי.‬
‫זה נראה לי כמו דבר מדהים, אבל גם…‬
‫אני לא מצליחה להיזכר‬ ‫באף תקופה שבה התלהבתי מכסף.‬
‫זה לא היה… לא חשבתי…‬
‫לא חשבתי ככה אף פעם. כסף לא עושה לי את זה.‬
‫אחד מהדברים שצריך‬ ‫כדי להרוויח הרבה כסף הוא לאהוב כסף.‬
‫ממש לאהוב כסף. ממש להתעניין בו.‬
‫אני תמיד אומרת את אותו דבר.‬ ‫יש רק שני סוגים של אנשים בעולם.‬
‫אלה שחושבים שיש דבר כזה "מספיק כסף",‬
‫ואלה שיש להם כסף.‬
‫פשוט מאוד.‬
‫אז כן, מבחינתי, יש מספיק כסף.‬
‫אין ספק שהיו בחיי תקופות‬ ‫שבהן היה מספיק כסף.‬
‫מבחינתי, "מספיק כסף",‬ ‫זאת אומרת שיכולת לשלם עבור כל מה שהיה לי.‬
‫פעם ניסיתי לקבל משכנתא,‬
‫ודיברתי עם מישהי ממריל לינץ', סוכנת,‬
‫שהסתכלה על הנתונים שלי‬ ‫בזמן שדיברנו בטלפון,‬
‫והיא אמרה, "אפשר לשאול אותך שעה?"‬ ‫אז אמרתי, "אם אפשר לשאול אותי שאלה?‬
‫את מסתכלת על דו"חות המס שלי כבר חמש דקות.‬
‫זה כאילו שאת בתוך מגירת הגרביים שלי.‬
‫את יודעת עליי יותר ממני.‬
‫כן, את יכולה לשאול אותי שאלה."‬
‫היא שאלה,‬ ‫"למה ההכנסות שלך כל כך לא יציבות?"‬
‫אז אמרתי, "טוב, אני סופרת".‬ ‫והיא אמרה, "סופרת? אוי…"‬
‫לכן סופרות לא יכולות לקבל משכנתא.‬
‫יש בניו יורק דירות שעולות‬ ‫עשרים מיליון דולר, או אפילו יותר.‬
‫זה לא היה ככה תמיד.‬
‫אם תחשוב על זה,‬ ‫איך דירה יכולה לעלות עשרים מיליון דולר?‬
‫מה זה אומר בכלל?‬
‫מה זאת אומרת שדירה עולה עשרים מיליון דולר?‬
‫זה סכום מגוחך!‬
‫אלה סכומים מטומטמים, ואנשים מתרגלים אליהם.‬
‫חשבתי… אחרי שנה של בדיקת דירות,‬
‫שבמהלכה המחירים עלו מדי שעה, בסדר?‬
‫קודם כול, המחירים היו מטומטמים.‬ ‫ואז היית הולכת לראות דירה ביום שני.‬
‫היית רואה את אותה דירה ביום רביעי,‬ ‫והיא עלתה 50,000 דולר יותר.‬
‫הייתי שואלת, "ראיתי את הדירה ביום שני.‬ ‫למה 50,000 יותר?"‬
‫"השוק עלה. כדאי לך לקנות עכשיו."‬
‫"לא אהבתי אותה."‬ ‫"זה לא אומר שלא כדאי לך לקנות אותה."‬
‫אחרי כמה דירות,‬
‫המתווכת הייתה שואלת,‬ ‫"למה את צריכה דירה כל כך גדולה?"‬
‫"את מארחת הרבה?"‬
‫זה הרעיון הראשון.‬ ‫"את בטח עושה הרבה מסיבות."‬
‫"לא. לא. אין אף אחד‬ ‫שעושה פחות מסיבות ממני. אף אחד."‬
‫באמת. לאייטולה חומייני‬ ‫היו יותר מסיבות מאשר לי.‬
‫"לא, אני לא מארחת.‬ ‫לא רק שלא הרבה, בכלל לא."‬
‫"אז בשביל מה את צריכה כל כך הרבה מקום?"‬ ‫"יש לי 10,000 ספרים."‬
‫אחרי מספר מסוים של דירות,‬
‫אחרי שכל הזמן אמרתי, "היא יקרה מדי",‬
‫הן היו אומרות, "אין לך כסף‬ ‫לדירה מספיק גדולה בשביל הספרים."‬
‫כבר ידעתי את זה.‬
‫אני ידעתי עוד לפני שהתקשרתי. הן לא.‬
‫לקח להן זמן להבין, אבל אני כבר ידעתי.‬
‫אז אחרי שראיתי מאה דירות, נדמה לי,‬
‫הרגשתי, כנראה, שסבלתי מספיק.‬
‫"תנו לי דירה."‬
‫וקניתי דירה,‬
‫במחיר של בערך פי שלושה ממה שיכולתי לשלם.‬
‫הייתי רוצה לזכות בלוטו.‬
‫בעצם, עכשיו אני כבר צריכה לזכות בלוטו.‬
‫זאת אומרת, זה כבר מעבר לסתם רצון,‬
‫עכשיו זה כבר לגמרי צורך.‬
‫את הולכת וקונה טפסים או מה שזה לא יהיה?‬
‫אני ממלאת לוטו כל שבוע,‬
‫ופעם אחת, לפני כמה שנים,‬ ‫זכיתי בלוטו ב-1,200 דלר.‬
‫וואו.‬ ‫-נכון?‬
‫אם זוכים ביותר מ-600 דולר,‬ ‫צריך ללכת למשרדי הלוטו,‬
‫ובתקופה שבה זכיתי,‬
‫המשרדים היו באזור של קזינו גדול אחר,‬ ‫הבורסה של ניו יורק.‬
‫אז הגעתי למשרד של הלוטו,‬
‫עמדתי בתור, ואיתי עמדו עוד זוכים בלוטו.‬
‫הבחור שלפניי ניגש לדלפק,‬ ‫נותן את הכרטיס שלו,‬
‫והאישה שמאחורי הדלפק אומרת לו,‬
‫"בסדר, אדוני, נשלח לך צ'ק בעוד כשבועיים".‬
‫אז הוא אמר, "לא, אני רוצה אותו עכשיו".‬
‫והיא אמרה,‬ ‫"לא, נשלח לך אותו בעוד כשבועיים".‬
‫והוא אמר, "לא, אני לא רוצה שתשלחו לי,‬ ‫אני רוצה אותו עכשיו".‬
‫"זה לא עובד ככה. זה עובד אחרת.‬ ‫תקבל צ'ק בעוד כשבועיים."‬
‫והוא אמר,‬ ‫"את לא מבינה, אני צריך את הכסף עכשיו".‬
‫והיא אמרה, "אתה לא מבין.‬ ‫לא תקבל אותו עכשיו. הבא בתור".‬
‫והוא אמר, "את לא מבינה,‬ ‫בניתי על הכסף לתשלום שכר דירה.‬
‫מה אני אמור לעשות?"‬
‫אז היא אמרה, "תעשה מה שהיית עושה‬ ‫במקרה הבלתי סביר שבו לא היית זוכה בלוטו".‬
‫אז עכשיו אני הוא.‬ ‫-כן.‬
‫אני צריכה לזכות בלוטו.‬ ‫-כן.‬
‫אם הייתי שואלת את עצמי,‬ ‫"כמה את יכולה לשלם עבור דירה?"‬
‫הייתי עונה ששליש ממה ששילמתי עבור הדירה.‬
‫אנשים כל הזמן שאלו מתי המחירים יירדו.‬
‫והייתי עונה, "חכו.‬ ‫חכו שאסגור עסקה על הדירה".‬
‫ואז סגרתי עסקה על הדירה,‬ ‫והמחירים התחילו לרדת.‬
‫אני החלוצה‬ ‫שלפני מחנה החלטות הנדל"ן הגרועות.‬
‫קוראים לי‬ ‫"קונה ביוקר, מוכרת בזול" ליבוביץ.‬
‫זאת אומרת, יש…‬
‫אני האדם היחיד שאני מכירה, באמת,‬ ‫שגר בניו יורק כל כך הרבה זמן‬
‫ומעולם לא קיבל החלטת נדל"ן נכונה.‬
‫אפילו לא פעם אחת.‬
‫הדבר היחיד שמרגיע אותי בהקשר הזה‬ ‫הוא להזכיר לעצמי‬
‫שלא עברתי לניו יורק בגיל 18‬ ‫בשביל להיכנס לעסקי הנדל"ן.‬
‫ונדמה לי שהוכחתי שלא אעסוק בהם.‬
‫איזה בחור צעיר אמר לי בשנה שעברה,‬ ‫"אני לא מבין,‬
‫כל האנשים בגילך מצאו דירות‬ ‫כבר לפני שנים. את שילמת…"‬
‫אמרתי, "כן, כולם חוץ ממני".‬
‫אבל גרת הרבה זמן ברחוב 57.‬ ‫-הרבה זמן.‬
‫הדירה ההיא הייתה שלי הרבה זמן, וזה היה…‬
‫גרתי שם…‬ ‫-הדירה ב…‬
‫בבניין אוסבורן. גרתי שם 26 שנה.‬ ‫-כן.‬
‫כשהיתי צעירה, בערך בת 21,‬ ‫הלכתי למסיבה בבניין הזה.‬
‫לא הייתי בו קודם, לא שמעתי עליו.‬
‫הייתי בהלם מהדירה.‬
‫דרך אגב, הדירה שהייתי בה במסיבה‬
‫הייתה אחת משתיים או שלוש כמוה שהיו בבניין.‬
‫הדירה שלי לא הייתה כזאת. היא הייתה פשוט…‬
‫מרהיבה.‬
‫זה בניין יפהפה מהמאה ה-19.‬ ‫בניין הדירות העתיק ביותר בניו יורק.‬
‫חשבתי לעצמי,‬ ‫"וואו, הייתי רוצה לגור במקום כזה".‬
‫היה סיוט לגור שם. בעיה אחרי בעיה.‬
‫הבניין ממש התפורר מרוב שהוא היה ישן.‬
‫תמיד היו שיפוצים,‬ ‫ובעיות ענק שהגיעו אחת אחרי השנייה.‬
‫לא עזבתי את הדירה,‬
‫כי ידעתי שלעולם לא תהיה לי דירה יפה כל כך.‬
‫בסופו של דבר, יום אחד אמרתי לעצמי,‬
‫"פראן, את כמו אישה שנשואה לגבר שמכה אותה,‬
‫והחברות שלה אומרות,‬ ‫'הוא מרביץ לך, תעזבי אותו',‬
‫אבל היא אומרת, 'אבל הוא כזה חתיך'."‬
‫הן אומרות, "הוא מכה אותך",‬ ‫והיא אומרת, "אבל הוא חתיך".‬
‫בסוף הבנתי שככה אני עם הדירה שלי!‬
‫כל הזמן אמרתי,‬ ‫"כן, הוא מכה אותי, אבל הוא חתיך".‬
‫בסוף אמרתי,‬ ‫"יודעת מה? הוא מכה אותך. תעזבי".‬
‫אז הבנתי שהתאווה שלי לדירות‬
‫ולריהוט ולדברים כאלה היא כל כך חריפה,‬
‫שאף שאני מודאגת מאוד בגלל שעשיתי את זה,‬
‫אני פחות מודאגת‬ ‫מאשר מאושרת על כך שיש לי דירה מצוינת.‬
‫בזכות הדירה אני מרגישה‬ ‫הכי אמריקאית שהרגשתי אי פעם.‬
‫אני מרגישה שהצטרפתי לאחיי האמריקאים‬
‫ונכנסתי לחוב פסיכוטי בלי שום סיבה.‬
‫אני לא יכולה להגיד,‬ ‫"מה לעשות? הבת שלי חולה מאוד".‬
‫כל אחד יכול להזדהות עם זה.‬ ‫מי יזדהה עם דבר כזה?‬
‫"למה שלא תהיה לי דירה בשטח מאתיים דונם?",‬ ‫אתה מבין?‬
‫"נמאס לי מזה שאין לי אחת!"‬ ‫כי זה בעצם מה שזה.‬
‫זה כאילו שאת בעולם אחר.‬
‫אני בעולם אחר.‬
‫מה הופך תושבת של ניו יורק לתושבת לדוגמה?‬
‫צריך להתנגד לדברים‬
‫שמקודמים על ידי רבים‬ ‫מהאנשים שמנהלים את ניו יורק,‬
‫כי צריך להבין למה הם מקדמים אותם.‬
‫הם מקדמים אותם…‬ ‫הם תמיד אומרים שככה נכנס כסף לעיר.‬
‫כסף נכנס לעיר?‬ ‫בשביל מי? בשביל מי הוא נכנס לעיר?‬
‫הוא לא מגיע אליי. הוא לא מגיע אליך.‬
‫כי אף אחד מהדברים האלה לא שייך לנו.‬
‫הייתה תקופה, בשנות השמונים נדמה לי,‬
‫כשניסו להרוס את מגדל ליוור האוס.‬
‫הייתי במסעדה עם ג'רי רובינס,‬
‫ומישהו ניגש לשולחן שלנו‬ ‫וביקש שנחתום על עצומה.‬
‫"אתם מוכנים לחתום על עצומה‬ ‫למניעת ההריסה של ליוור האוס?"‬
‫אז חתמתי, ג'רי חתם, והאיש הלך.‬
‫ג'רי הסתכל אליי ואמר,‬ ‫"אני די בטוח שחתמתי על עצומה‬
‫נגד הבנייה של ליוור האוס."‬
‫בעיניי, זה הסיפור של ניו יורק.‬
‫אני די בטוחה שכשבנו את ליוור האוס‬ ‫בפארק אווניו, אחרי המלחמה,‬
‫היו עדיין הרבה בתים בשדרה, אז הרסו אותם.‬
‫מה שמעולה בתחנת גרנד סנטרל,‬
‫הסיבה שבזכותה היא כל כך יפה,‬ ‫היא שאדם אחד בנה אותה.‬
‫ולמרבה המזל, אותו אדם ידע איך בונים בניין.‬
‫בימינו, אין סיכוי שבניין כל כך גדול‬ ‫היה נבנה על ידי אדם אחד,‬
‫לא יהיה היגיון אחיד.‬
‫הכסף היה שלו, והוא פשוט שפך שם כסף.‬
‫הדבר המדהים בבניין קרייזלר‬ ‫הוא הפרטים, היופי שלו.‬
‫כרגע הוא עומד למכירה, נדמה לי.‬
‫לא שאני עומדת לקנות אותו.‬
‫לדעתי, הגודל שלו מושלם לדירת יחיד.‬
‫גורד השחקים הומצא פה.‬
‫העולם היה התמלא יראה‬ ‫למראה גורדי השחקים שלנו.‬
‫בניין האמפייר סטייט.‬
‫כולם אהבו את בניין האמפייר סטייט.‬
‫אבל היו גם אנשים‬ ‫שקינאו בבניין האמפייר סטייט.‬
‫אז באזורים מסוימים בעולם,‬
‫למשל במדינות המפרץ,‬
‫בנו בניינים גבוהים ומזוויעים באמצע המדבר,‬
‫ואז אנחנו העתקנו מהם!‬
‫אז עכשיו רחוב 57 נראה…‬
‫הוא לא נראה כמו מדינות המפרץ,‬ ‫אבל הבניינים, אתה יודע.‬
‫אני לא באמת מאמינה שיש סיבה אסתטית עמוקה‬
‫לכך שבניין גבוה לא יכול להיות יפה.‬
‫באופן כללי,‬ ‫ניו יורק לא הייתה מעולם עיר יפה במיוחד.‬
‫היא מעולם לא הייתה פריז או פירנצה.‬
‫אבל היום זאת עיר…‬
‫במילים אחרות, לפחות היא הייתה מקורית.‬
‫עכשיו רחוב 57 נראה‬ ‫כמו אחת ממדינות המפרץ האלה,‬
‫חוץ מזה שזה מקום אמיתי.‬
‫זה רחוב 57.‬
‫במובן מסוים,‬ ‫זה מזכיר לי את הבגדים של רלף לורן.‬
‫כשרלף לורן רק התחיל,‬
‫הוא בעצם העתיק את הבגדים של האחים ברוקס.‬
‫האנשים שקנו בגדים של האחים ברוקס‬ ‫היו מסוג מסוים.‬
‫בעיקרון, הם היו ווספים.‬
‫ופראן. אבל בעיקרון, ווספים.‬
‫כשרלף לורן התחיל לייצר בגדים,‬
‫הוא העתיק את הבגדים האלה,‬ ‫אבל שינה אותם קצת.‬
‫החולצות של האחים ברוקס,‬
‫לפני שהם הרסו את מחלקת החולצות,‬ ‫לפני הרבה שנים,‬
‫החולצות של האחים ברוקס לא התאימו לאף אחד.‬
‫זה לא שהן לא התאימו רק לי. לאף אחד.‬
‫הם לא רצו שהבגדים שלהם יתאימו.‬
‫בגדים שמתאימים נועדו לאנשים אחרים.‬
‫היה משהו קצת…‬
‫שאפתני בבגדים שמתאימים.‬
‫רלף לורן, שלא היה אחד מהם,‬
‫לא הבין שבגדים לא אמורים להתאים,‬
‫כלומר הם היו דומים יותר‬ ‫לבגדים שהאנשים שלא היו ווספים לבשו.‬
‫בעיניי, הדבר המדהים היה שאחרי זמן מה,‬
‫הווספים שתמיד רצו בגדים של האחים ברוקס‬
‫התחילו לקנות בגדים של רלף לורן.‬
‫האנשים שמהם הוא העתיק‬
‫התחילו לקנות את הבגדים שלו,‬ ‫אף שהם ידעו שהם לא הדבר האמיתי.‬
‫אני לא יודעת למה.‬ ‫לא הייתי אחת מהווספים האלה ולא מאלה.‬
‫בעיניי זה היה מדהים.‬
‫בעיניי זה בדיוק אותו דבר‬
‫כמו גורדי השחקים שהועתקו על ידי דובאי,‬
‫ועכשיו אנחנו העתקנו מהם בחזרה.‬
‫נולדתי ב-1950.‬ ‫בסוף 1950, אני יותר צעירה ממה שאתה חושב.‬
‫תמיד חשבתי שהיה לי מזל,‬ ‫במיוחד כי הייתי סופרת.‬
‫היו דברים רעים בשנות החמישים,‬ ‫אני לא אומרת שלא,‬
‫היו דברים נוראים בשנות החמישים והשישים.‬
‫אבל ככה יכולתי לראות‬ ‫את כל המחצית השנייה של המאה העשרים,‬
‫ותמיד חשבתי שזה מזל גדול,‬
‫ולו מבחינת העונג שבתצפית.‬
‫אני מתכוונת לעונג שאני שואבת מהתצפית.‬
‫יש דברים מסוימים שלא ציפיתי שישתפרו.‬
‫דברים שלא היו עולים בדעתי, בסדר?‬
‫בשנות השבעים אנשים התחילו לדבר‬ ‫על זכויות להט"ב. זה נראה לי מגוחך.‬
‫מגוחך. צעירים מודים לי לא פעם.‬
‫"תודה, אני יודע שפעלת למען זכויות להט"ב."‬
‫לא הייתי פעילה. אני תמיד אומרת להם את זה.‬
‫אני אומרת להם שלא הייתי.‬ ‫קודם כל, לא הייתי פעילה חברתית.‬
‫דבר שני… לא מה שבאמת נקרא פעילה חברתית.‬
‫אני לא מוכנה להקריב כל כך הרבה.‬
‫אבל גם לא חשבתי שזה יעבוד.‬
‫או תנועת מי-טו. לא הייתי מעלה אותה על דעתי‬ ‫גם בעוד מיליון שנה.‬
‫אפילו לא בעוד מיליון שנה.‬
‫החיים כאישה היו אותו דבר‬ ‫מאז חווה ועד לפני שמונה חודשים.‬
‫בסדר? זה היה אותו הדבר.‬
‫אתה יכול לדבר עם כל אחת,‬ ‫עם כל אישה, שהיא לא…‬
‫אני מניחה שזה השתנה‬ ‫אפילו אם את בת 18, אתה מבין?‬
‫כי זה השתנה מאז שהיית בת 12!‬
‫אנשים אומרים,‬ ‫"את לא חושבת שתהיה תגובת נגד?"‬
‫מה זאת אומרת "תהיה"?‬
‫כן, ברור שתהיה. בהחלט יש.‬
‫"את לא חושבת שאולי היא משקרת?"‬
‫ואני מרגישה, בעצם,‬ ‫שאני מאמינה לכל אישה ואישה.‬
‫תוכיחו לי שהיא משקרת.‬
‫אני בטוחה שיש נשים שמשקרות.‬ ‫אני בטוחה, כמובן.‬
‫אבל אתה תצטרך להוכיח לי את זה,‬ ‫כי גם אני הייתי אישה צעירה. בסדר?‬
‫כל מי שהייתה בחורה, שהייתה אישה צעירה,‬ ‫יודעת מה זה, במה מדובר.‬
‫כמו שאמרתי קודם.‬
‫לא היית יכולה לקבל משמרת מלצרות במסעדה.‬
‫זה העניין. בסדר?‬
‫אתה יודע, אני מאמינה לנשים האלה.‬
‫הרבה מהגברים שנתפסו, במיוחד בהתחלה,‬
‫אני מכירה את כולם!‬
‫הכרתי אותם אישית.‬
‫שמעתי מיליון סיפורים עליהם,‬
‫אבל לא את הסיפורים שבגללם הם נתפסו.‬
‫היו גברים שהואשמו באלימות ובאונס.‬ ‫לא שמעתי סיפורים כאלה.‬
‫אלה סיפורים שלא כל כך שומעים, לא כמו…‬
‫כי אפילו גברים טיפשים‬ ‫לא מתרברבים בדברים כאלה,‬
‫כי איפשהו, הם יודעים שזה פשע, בסדר?‬
‫יש הבדל בין פשעים לבין עסקי הקולנוע.‬
‫טוב? אפשר לומר, "טוב, ככה זה בקולנוע.‬
‫ככה תמיד היה בעסקי הקולנוע!"‬
‫ומה שאני תמיד חשבתי על זה‬ ‫היה "את לא תהיי כוכבת קולנוע".‬
‫אם את רוצה להיות כוכבת‬ ‫או למלצר באיזו מסעדה,‬
‫זה מה שאת צריכה לעשות.‬
‫למזלי, לא רציתי להיות כוכבת קולנוע.‬
‫אז אני מאמינה לסיפורים שלהן,‬
‫ועל נשים שכל כך רצו להיות כוכבות קולנוע‬ ‫שהן עשו את זה.‬
‫זה לא אותו דבר כמו אונס.‬ ‫זה לא בסדר, זה רע, בסדר?‬
‫אז אם מדובר בעסקי הקולנוע זה דבר אחד,‬
‫אבל אם את חדרנית במלון,‬
‫תמורת שישה דולר בשעה,‬
‫והאיש שאחראי…‬
‫לא רק על החיים שלך,‬ ‫אלא את בטח גם לא חוקית.‬
‫האיש הזה הוא איש התחזוקה של הקומה.‬
‫שם נמצאת הבעיה.‬
‫לא מי שכוכבת או לא כוכבת,‬
‫דוגמנית או לא דוגמנית.‬
‫כן, הדברים האלה לא בסדר. הם בהחלט לא בסדר.‬
‫לדעתי, אם לא היינו מתחילים עם זה,‬ ‫אף אחד לא היה שם לב.‬
‫אנשים שמים לב לזה כי מדובר בכוכבות קולנוע.‬
‫אף אחד לא ישים לב לחדרנית במלון.‬
‫יש כמובן מיליונים רבים של נשים‬ ‫בעמדות כאלה,‬
‫והן בעצם בנות ערובה, אתה מבין?‬
‫את לא חייבת להיות כוכבת קולנוע,‬ ‫אבל את חייבת להתפרנס.‬
‫זה בעצם הסיפור.‬
‫למען האמת, בכל התקופה המסוכנת הזאת,‬ ‫בשנות השבעים,‬
‫לא באמת קרה לי משהו.‬
‫פעם אחת שדדו אותי ברחוב.‬
‫שדדו אותי ברחוב. הייתי בביקמן פלייס.‬
‫כאילו, איפה…‬
‫ניסיתי לשכנע אותו שלא ישדוד אותי,‬
‫ועכשיו אני חושבת שזה היה מטורף.‬
‫היה עליי הרבה כסף. אף פעם לא היה לי.‬
‫היה לי כסף כי לוויתי כסף‬ ‫ממישהי שגרה בביקמן פלייס,‬
‫כדי לשלם שכר דירה.‬
‫אף פעם לא היה עליי כסף. גם עכשיו אין עליי.‬
‫הלכתי אליה. היא נתנה לי כסף לשכר דירה.‬
‫יצאתי, ואיזה בחור עצר אותי‬ ‫ואמר, "תני לי את הכסף שלך".‬
‫אמרתי לו שאין לי כל כך כסף.‬ ‫"תני לי את הכסף שלך!"‬
‫ראיתי שהוא נרקומן, אז אמרתי,‬
‫"תשמע, יש לי המון כסף".‬ ‫חשבתי לעצמי, "למה אמרת לו?"‬
‫"יש לי המון כסף, אבל אני צריכה אותו."‬
‫אני בטוחה שהוא חשב לעצמו…‬
‫משום מה דמיינתי שהוא בחר בי‬ ‫כי הוא בחר בביקמן פלייס,‬
‫ושהוא חשב שאני גרה שם.‬
‫אז אמרתי, "טוב…‬
‫אולי תיקח מספיק בשביל להסתדר,‬ ‫ואני אקח את השאר? אני צריכה…"‬
‫והוא שלף סכין.‬
‫ונתתי לו את הכסף.‬
‫ניסיתי לדבר בהיגיון.‬
‫ניסיתי לשמור כמה שיותר מהכסף,‬ ‫כי הכסף אפילו לא היה שלי.‬
‫כשהוא שלף סכין, הפסקתי להתווכח.‬ ‫זה הדבר היחיד שקרה לי.‬
‫תרגום כתוביות: ברונק פרלמוטר‬