FORBI FRYKTEN
En stor del av hvorfor jeg lever livet mitt slik jeg gjør i dag
er fordi jeg var engstelig som barn.
Hva var din største frykt?
Jeg var redd for alt.
Jeg var en av de yngste barna i nabolaget.
Jeg ble... Jeg ble mobbet hele tiden.
Jeg tror det var en viss hardhet til miljøet vårt,
-men jeg elsker utfordringen... -Ja.
...med å måtte erobre sinnet mitt.
Dette har ikke blitt opplevd av...
-Ja. -...mange folk.
Det er vanskelig vei,
det er vanskelig å overleve i.
Vi skal gå rundt der ute.
Virkelig?
-Du kan se sprekkene, ikke sant? -Ja.
det ser ut som at du faktisk kan gå ned.
Det ser ut som ting kan gå galt.
Det er ingen del av dette som jeg føler meg selvsikker i.
Jeg skal ikke lyve,
i løpet av fem ekspedisjoner,
har jeg fulgt oppdagere inn i situasjoner
som var rett og slett skumle.
-Oi. -Hva?
Det er vanvittig.
Stein, stein, stein.
Det var verdt det for å oppdage jordas undere.
Men gutten deres hadde noia mer enn en gang.
Fordi når jeg ser villmark,
du vet, ingen ting annet enn natur,
blir jeg nervøs,
fordi jeg ikke forstår det.
OPPDAGER - DWAYNE FIELDS POLAREKSPEDISJONIST
Det er det neste steget for meg.
Kaste meg ut i det ukjente og prøve å slå min egen frykt.
Denne gangen handler det ikke om å oppdage verden,
det handler om å oppdage meg selv.
Det er kaldt.
Det er min første isbre.
Det er definitivt min første isbre.
ISLAND ET ELLER ANNET STED
Har aldri gått på så mye snø før.
-Den er løs. -Ja, ja.
Så, her er jeg, midt i ingensteder.
Og Dwayne forteller meg at vi må navigere oss av isen
og finne havet,
uten kart, uten telefoner,
i et av de mest ekstreme stedene på hele planeten.
Hvorfor valgte du denne retningen?
Det er en liten strøm der.
-Aha. -Så, isen smelter littegrann.
En slags drenering inn i kanalene.
Og lager vei nedover.
Skjønner. Vannet tar en klar rute ut av isbreen. Kult.
Dwaynes jobb er å presse meg,
og min jobb er å la ham.
Dette er vilt.
Vent. Vent der.
Jeg føler at vi kanskje vil gå og ta en titt.
-Ja vel. Jeg mener, lytt. -Ja.
-Når du går ned... -Ja.
...og lykkes i å komme tilbake, kan jeg gjerne gå.
Om jeg går ned og du står igjen her alene,
-blir du ruinert. -Trolig, ja.
-Okei. -Du blir med meg.
Ishull som disse er utrolig uforutsigbare.
De kan gå ned 15 meter eller over 300,
men den eneste måten å vite det er å gå inn.
La oss gå.
Hvordan føles det?
Du vet hvordan det føles, det er skummelt.
Pent og rolig.
Bra.
Bra jobbet.
-Det blir mer lyd mens man går ned. -Ja.
Jeg ser at du stoler på tauet nå.
Jeg har ikke så mye valg, har jeg?
-Det bør fungere. -Ja.
Lås av for meg og bare slapp av.
Hei, hei.
Det er helt trygt.
-Sa han selvsikkert. -Sier han selvsikkert.
Hørte du den sprekken?
Ja.
Det beveger seg konstant.
Dette er slikt som noen sier at
mareritt er laget av. Du klatrer ned i et miljø
-som er i konstant endring. -Ja. Ja.
Og det fylles med vann der inne. Er du sprø?
-Ja. -Det er spørsmålet.
Halvparten av oss tenker det.
-Will, vil du gå lavere? -Du må spøke med meg.
Se ned nå.
Er ikke det noe?
-Det hullet forsvinner i det uendelige. -Glemselen.
Jeg tror ikke vi har nok tau til å gå ned.
Det er vanvittig.
Å henge over en bunnløs grop er ikke akkurat min greie,
men... skummelt som det er, er det befriende.
Hallo!
Navnet mitt er Will!
Og Will vil vite
hvordan man kommer ut av denne villmarka.
De sier at hemmeligheten er å se etter spor.
Hvor er det best å gå?
Se for deg hva det krever å være fisker...
i en ørken!
LENÇOIS MARANHENSES BRASIL
Du ville trengt litt hjelp, ikke sant?
En harniskmalle er,
vel, ingen ordinær fisk.
Den kan overleve på land!
Og så, når den må finne vann...
Bam!
Det er en fisk på oppdrag.
Fiskerne finner ikke vann på den måten...
men de kan følge etter fisken.
Det er flott!
Det viser seg at det alltid er spor for å navigere,
selv i det tørreste terreng.
Men å vite hva som er et spor,
det er den kinkige delen.
Se på det.
Det... Det er en fugl, Dwayne.
Disse fuglene er et spor for å komme seg av isbreen.
Det er trange kår på isen.
Fugler her må finne vann for å få mat...
og det blir noe større enn vi har sett så langt.
Kommer alt dette vannet fra isbreen?
Jepp.
Og det gode med dette er at om vi følger det lenge nok,
vil det ta oss til havet.
Å komme til havet betyr hva?
Om det gjelder overlevelse,
er det mer sannsynlig å finne mennesker.
Skjønner.
-Det betyr at det finnes mat. -Hva?
Jeg ser etter et sted for
å komme ut på vannet og få ut kajakken.
Vi ser etter et sted til å sette ut kajakken.
-Ja. -Og dette er åpenbart ikke det.
Det er farlig, det er ikke så bra.
Men der nede,
vil det sannsynligvis stilne mye.
Å padle kajakk i en slik elv ser skummelt ut...
men det er et viktig steg,
fordi å ha selvtilliten til å navigere det farlige og ukjente
er i hjertet av hva det er å være en oppdager.
Først må vi finne et skånsomt startpunkt for båten.
Så "skånsomt" at jeg må ta på en vanntett drakt.
Fint, fint, fortsett å komme.
Ja, mann.
Jeg skal ta flåten ut.
Da du snakket om det tidligere,
så jeg for meg noe annet.
Hva så du?
Vel, en kajakk.
-Ja. -Ja.
Dette er som en gummi... båt.
Ja.
Greit. Det vi skal gjøre nå,
-vi skal senke den ned. -Jepp.
-Og med vi... -Mener du meg?
-Du skal senke den. -Ja.
-Gjør deg klar. -Ja.
-Greit, ta vekten. -Har den.
Fortsett... fortsett...
Perfekt. Vi holder den der enn så lenge.
-Går det bra? -Ja.
-Du skal gå ned. -Ja.
Pent og lavt tyngdepunkt.
Kom igjen, Will.
Jeg burde nevne igjen
at jeg ikke er verdens sterkeste svømmer.
Jeg vil ikke gå under det vannet.
Du kan allerede føle hvor kaldt det er. Dette vannet kommer rett fra isbreen.
-Har du padlet kajakk før? -Nei.
-Nei? -Første gang.
-Aldri? -Aldri.
Jeg vil at du skal holde deg til venstre...
-Venstre. -...fordi i et skifte,
-vil det endre balansepunktet ditt. -Skjønner.
Det virvlende, brune vannet betyr at vi går inn i en sterk strøm.
Den har rørt opp alt grumset.
Og vi går for det.
Padle, padle.
Bra. Og fortsett å padle,
fortsett å padle, fortsett å padle.
Bra, la strømmen ta oss.
Bra.
-Wow, det er en virvel. -Akkurat.
Når den er så liten, betyr det at det er en stein nær overflaten.
Vi meg et tak.
Ser du en V?
Det betyr at vannet trakter gjennom to steiner.
Vi skal prøve å gå rett gjennom den.
Hold balansen. Bra.
Og pent og rolig. Pent og rolig.
-Hva skjer? -Vi er i koken.
Du ser det fra overflaten der det bobler.
Vi går ikke over, vi går ikke over.
Opp og over, enda en.
Ikke padle når vi møter bølger, fordi den tar deg inn.
Bra.
Padle, padle, vi går inn i steinen.
-Herregud. -Det går bra. Stopp der.
-Den der var litt hårete. -Ja, det var den.
Den der var litt hårete.
Litt skjelven der, men vi greide det.
Vannet er iskaldt gjennom hansken min.
Når hendene blir kalde, gjør sånn,
prøv å få blodet inn.
Wow.
Det virker definitivt.
-Du føler et trykk inn i fingertuppene. -Ja.
Dette er et godt tips.
Det trikset lærte jeg da jeg var i Arktis.
-Da du var i Arktis. -Ja.
Jeg har bare aldri hørt en svart person si det.
Det er sant.
Jeg har vandret til Nordpolen. Jeg har krysset ørkener.
Jeg har padlet kajakk over hav,
men overalt hvor du går, lærer du noe nytt.
Dine prestasjoner er viktige for meg.
Takk, Will. Det betyr mye.
Fordi, du vet, jeg beundrer oppdagere.
Jeg vil være i The Explorers Club.
Jeg må ikke late som jeg har insekter i ansiktet.
-Må ikke late som? -Du later ikke som.
Jeg gir deg actionhelt.
-Ja. Jeg vet. -Jeg gir...
Så du meg spytte en
-for et minutt siden? -Ja. Jeg...
-Det er ingenting... -Ja.
...jeg nyter mer enn å gjøre dette.
Noe med å ha himmelen over deg?
Dette er... det er den perfekte måten å tilbringe livet.
-Alt er nytt. -Ja.
Og det er litt frykt gjennom hele veien.
-Det er bra. -Det er litt frykt
-hele veien. -Du kommer forbi frykten,
det er brusende vann og klippe,
du er på et sted som du må bruke ferdigheter.
Jeg bruker dine.
Bruke mine ferdigheter.
Og du vil lære dem og være selvsikker
neste gang her.
-Ja. -Ja.
-Så når visste du... -Ja.
...uten tvil, at du ville bli en oppdager?
Det krevde en stor hendelse i livet mitt, Will. Jeg...
Jeg mistet nesten livet
-til våpenvold. -Oi.
Og ja, fyren... målet hans var å drepe meg.
Holdt pistolen, fyrte av.
Han ladet den, fyrte av igjen.
Utrolig nok, satt den fast begge gangene.
Jeg overlevde den hendelsen, men det fikk meg til å tenke.
Jeg bestemte i det øyeblikket at livet mitt
skulle gi mer mening,
og det ledet meg ned en sti av oppdagelse.
For oppdagere som Dwayne,
kan frykt være gnisten som driver dem videre.
BAA ATOLL MALDIVENE
Eller, simpelthen et hinder de må komme over.
Vi skal gå til bukta.
-Ja. -Prøve å finne skater.
OPPDAGER - DR. DIVA AMON MARINEBIOLOG
SIDEY AHMED NATURVERNER
Et par ganger i året når alt linjer opp,
samles hundrevis av skater i denne bukta.
I massive fôringssvermer.
Det er en begivenhet jeg alltid har ønsket å se.
Kan det bli overveldende mens jeg er i vannet?
Ja, det blir det.
Om det er for mange, kan de noen ganger slå deg.
-Og gjør det vondt? -Det gjør veldig vondt.
Stemmer.
Hold deg alltid to meter unna, så går det bra.
De har ventet på dette øyeblikket så lenge.
Å svømme fra båten er definitivt et av de mest stressende øyeblikkene.
Den følelsen av å ikke vite hva du skal møte.
Det føles farlig...
fordi det er så mange dyr på et så lite sted.
Det er virkelig når det kan føles
mest skummelt.
Disse skatene veier over 450 kg.
Det føles som å bli påkjørt.
Det er alle disse følelsene.
Det er frykt...
og det er undring over den rene kraften og skjønnheten
i disse praktfulle dyrene.
Herregud.
Det var utrolig.
Det virker som om frykt er i hjertet av så mye av det en oppdager gjør.
Det jeg lærer er at du trenger å jobbe med den frykten,
ikke mot den.
Jeg tror vi legger den der.
Har du klatret før?
I Philly?
Ja.
Stor klatrekultur der.
Trolig det beste stedet her, faktisk.
-Ligner det det beste? -Det beste vi finner.
-Wow. Jeg lar deg gå først. -Vi bare...
-Jeg hjelper deg fra bunnen. Gå. -Herregud.
Masser av håndfester her,
masser av fotfester. Og jeg holder det.
-Å, du holder der. -Ja. Fortsett.
Bra.
Det er en hylle.
-Kan du se den? -Ja.
Vent. Jeg kommer opp.
Jeg forsto ikke at jeg skulle gå først,
men jeg forstår.
-Hvordan ser det ut? -Ikke for dårlig.
-Ja? -Ikke for dårlig.
Så...
nøkkelen her er å vite hva som kommer.
Insektene i øynene hjelper ikke.
Nei. Nei, det gjør de ikke.
Denne elvestrekningen er kjent som Studlagil Canyon.
Den ble oppdaget for bare noen år siden,
og så vidt jeg vet, har ingen padlet kajakk gjennom den.
Så, det neste som kommer er nytt territorium.
Hva vet du fra å se på elva?
Det ser ut som den går fortere.
-Ja. -Til venstre,
-og så feiende tilbake... -Ja.
...og tregere til høyre.
Siden det går fortere, er det sikkert som å gasse på.
-Absolutt. -Ja.
I forhold til at det går til høyre,
vil ikke vi gjøre det.
-Det kan være grunnere. -Ja.
-Det kan være flere steiner. -Skjønner.
-Vi kan sitte fast. -Ja.
-Men om vannet går fortere... -Ja, ja.
...er det ikke en sjanse for at det er enda en foss?
Det er det. Det er alltid det.
Betyr det at vi vil gå til høyre?
Nei, til venstre.
Har du en annen båt? Hva om jeg var uenig
og, liksom, om jeg ville gå...
En elv som denne er forutsigbar.
Men jeg tror at den eneste måten han lærer dette,
er om han tar roret.
Jeg håper at han er klar.
Ting er i ferd med å skje.
Dwayne gir meg ansvaret for å navigere den neste strekningen med elv.
Håper han har forsikring.
Er vi klare?
-La oss dra. -Greit.
Og vi går hele veien ned, sant?
-Ja. -Hele veien ned.
Ja.
Litt skummelt, ja.
Bare rop ut hva du ser.
-Til venstre her. -Ja.
Det er en virvel.
Kom igjen.
-Okei. -Ja.
Vi prøver å holde oss i midten.
Vi får en liten V der oppe.
Ja. Vi skal gå rett inn i den.
Okei, kult.
Det begynner å bli tøft.
Det ser ut som det er brusing
fra høyre og inn mot midten.
Ja vel. Gi meg noen tak fordi vi roer ned.
Vi vil komme opp i vannets fart.
Stor bølge!
Litt skjelven der.
Det går bra nå. Bare slapp av. Ro deg ned.
-Okei. -Ro deg ned.
-Stemmer. Stemmer. -Okei.
Flere bølger kommer.
Hvor vil vi bli truffet?
Vi vil sikkert være den veien... På klokka ett.
Til vår klokka ett.
Ikke padle. Absorber den.
Vi går ikke over. Vi går ikke over.
Bra jobbet. Fortsett.
Fortsett.
Bra jobbet!
Det var nydelig, mann.
-Vi kom, vi så... -Erobret.
vi erobret.
-Vi har ferdigheter. -Ja.
Det er et bucket-list øyeblikk.
Det var godt jobbet, Will. For første gang på hvitt vann,
og vi kom ned uten å svømme.
Ja, det var... det var fantastisk.
La meg føre oss rundt.
Bra.
Dette øyeblikket fortjener en skål.
Hold den inne, fortsett å dytte.
Dytt den inn.
-Jeg får den inn. -Fortsett. Fortsett.
Ja. Det er nok.
Perfekt.
Da jeg kom ut hit,
virket alt ukjent, til og med farlig.
Nå forstår jeg at det er en logikk til alt.
Jeg så aldri for meg at jeg skulle være kapabel til dette.
Men jeg gjorde det.
Meg, ungen fra Vest-Philly som hater vann,
og vi kom oss helt til havet.
Vi har ankommet.
Jeg vet at det ikke høres ut som en stor ting, å kunne finne havet.
Men for meg var det stort.
Du drepte meg ikke.
Du drepte meg ikke!
Nesten.
Nå kan jeg se hva det betyr å følge strømmen.
Vet du hva,
-det er fint sagt. -Ja.
Wow. Se på dette stedet.
Det var noe, var det ikke?
Kompis.
Jeg er bare glad for å, liksom, være her
-og å ha overlevd. -Ja.
Noen ganger tenkte jeg, "Vi går inn."
Men vi gjorde ikke det!
Det handler om å komme ut og være en med naturen
og teste og vise meg selv.
Det handler ikke om, "se på meg, se hvor sterk og mektig,"
Det handler om, "kan jeg bruke det jeg har opplevd
-"i en annen utfordring?" -Ja.
For meg handler det om det.
Du vet, når du starter en slik ting,
vet du aldri helt om du kommer til enden.
Kanskje du vet om man kan det.
-Jeg tror jeg alltid kan det. -Virkelig?
Og for meg, handler det ikke om enden.
Det handler om... Jeg vet det høres klisje ut,
reisen teller mest.
Men for meg, det er å gjøre det, å oppleve det.
Om å være der.
Du kan ikke si meg at dette
er den beste delen av reisen.
Det... Det er veldig sant.
Vet du hva? Selv nå, når du nevner det...
-Ja. -...selv å komme fram har en bittersøt
-ting. -Det er antiklimaks.
-Ja. -Ja.
Det er sant. Det er sant.
Vent litt. Hva er det?
-Du kan høre det. Bra timing. -Hei, okei.
Dette har vært en lang, tøff reise for meg.
Men på en måte, har det tatt meg 52 år.
Mitt mål på starten av denne reisen var simpelt.
Komme ut av komfortsonen min,
knytte bånd med planeten,
og forhåpentligvis inspirere andre til å gjøre det samme.
Oppdagerne tok meg
til verdens ende og forbi.
-Wow. -Wow.
Viste meg at vår verden er full av undre.
Skjulte krefter vi ikke kan se, og så vidt forstår.
Det kan være skremmende å gå inn i det ukjente.
Men noen ganger er det eneste man kan gjøre
å gi deg over til strømmen.
Slipp taket i fryktene dine.
Fordi når du tillater deg selv
å virkelig knytte bånd med planeten vår...
innser du at dens undere er endeløse.
Ja, jeg liker denne delen!
Ja!
Dette er bare begynnelsen.
Velkommen til jorda, Will Smith.
Tid for å utforske.
Tekst: Maren Næss