EN ORIGINAL COMEDY-SERIE FRA NETFLIX
BORTE MED BLÆSTEN
Rhett!
Rhett.
Hvis du går, hvad skal jeg så gøre?
Jeg er ærligt talt temmelig ligeglad.
Jeg er ærlig talt vældig ligeglad.
Jeg er ærlig talt forholdsvist ligeglad.
Det rager mig ærlig talt en papand.
"Det rager mig en papand"?
Hvorfor siger man egentlig det?
Forestil jer, at I kommer til slutningen af den største film,
og I venter på at høre Clark Gable sige den mest berømte replik nogensinde,
og i stedet får I…
"Det bekymrer mig ærlig talt ikke."
Forfærdeligt.
Men det skete næsten.
I 1939 var der noget, der var kendt som
filmproduktionskoden, eller Hays-koden.
Et sæt moralske retningslinjer for, hvad filmselskaber måtte have med i film.
Og på det tidspunkt var ordet "damn" strengt forbudt.
Ligeledes med ordene "Lord", "God", "Jesus",
"Jesus Christ", "Christ", "son of a bitch" og "hell".
Så filmskaberne måtte finde på en hel side fyldt med alternative replikker,
som dem jeg lige læste.
Jeg ved, hvad I tænker.
"Damn" er knap nok et bandeord mere.
Vi bemærker det ikke engang.
Forbandet!
Fordømt!
Det er nok det mildeste ord i det vulgære sprog,
men det er det eneste bandeord, der specifikt er nævnt i Bibelen.
Og det kan stadig fornærme millioner.
Så før vi kan afslutte historien om, hvordan "damn"
blev beholdt i Borte med blæsten,
skal vi først fortælle jer historien om selve ordet.
"Det hele er ærlig talt bare en grim lugt."
Forbandet! Kom nu, det er da den værste.
"Damn" burde ikke være på listen. Det er ikke et bandeord eller spor slemt.
Det er bare et ord, og bævere bygger dem.
For pokker, tøs.
Ja, det er et sølle bandeord.
Bare "damn" eller "damn".
I hælene på "damn" har vi "crap".
KOMIKER
"Damn"…
"Damn" virker ret mildt.
"Damn" er ikke slemt, men mit barn må ikke sige det. Så jeg er hykler.
"Damn" er interessant, fordi det er en forbandelse,
modsat "shit" eller "fuck".
Det betyder "at fordømme til helvede".
I middelalderen frygtede folk virkelig fordømmelse.
Når man bander af nogen med det ord, bliver de forbandet.
Hvordan gik "damn" så fra at være en hellig forbandelse til så godartet,
at de fleste ikke længere betragter det som et bandeord?
Vi troede, og nogle tror stadig,
at det at bruge religiøse udtryk uden for den passende kontekst
er blasfemisk.
Det er kilden til vores bandeord.
Faktisk er det kilden til ordet "profanity".
"Profanus" betyder udenfor templet, og "damn" er et eksempel på det.
Hvis man siger: "Må Gud forbande det og det,"
beder man Gud om at gøre noget mod nogen.
Så det er ikke noget, man gør med ligegyldighed.
Dengang, da folk troede på den slags,
var ens religion ens skrækfilm.
På samme tid kan jeg godt forstå, hvorfor "damn" var skræmmende.
"Damn you to hell" har magt…
…hvis man tror på helvede, tænker jeg.
Hvis der er et helvede…
…må Gud slå mig ihjel lige nu.
Se?
Min bedstemor er den mest kirkelige, kirkeagtige person.
Og hun siger "damn".
Eller gør hun?
"Damn" viser os hele livscyklussen for et profant ord.
Det begynder som et ord, der beskriver det at fordømme.
Det bliver et bandeord.
Og med tiden, fordi samfundet ændrer sig, løber det ud i sandet.
Det er der, hvor "shit" nok vil være om et par årtier.
Og hvor "fuck" er i slutningen af århundredet.
Ved du hvad?
Det er, undskyld mig,
en forbandet fin kop kaffe.
Hvad er de tidligste betydninger af "damn"?
Den tidligste betydning af "damn" på engelsk er dobbelt.
Der er både en religiøs, "at fordømme til helvede",
og en juridisk betydning, som betyder "at dømme nogen skyldig".
Og de kommer begge fra det latinske verbum "damnare",
som betyder "dømme skyldig".
Og det er relateret til "damage", der betyder "skade".
"Damn" i forhold til andre bandeord er din lillebror, der vil hænge ud med dig,
og du gider ikke.
"Shit" var farlig i skolen,
og "Damn" lavede lektier, men var lidt rebelsk.
"Damn" og "Fuck" sidder sammen, og man siger: "Kender de hinanden?"
Man går derhen: "Må jeg tale med dig?"
"Fuck" siger: "Fuck af." "Damn" siger: "Damn."
Hvis man interviewer unge voksne,
synes de generelt, at det er lige så harmløst som ord som "kondom"
eller "søreme".
Nogen siger: "Fuck!" Og man bliver nervøs. Vi kan måske ikke hjælpe ham.
Men "'Damn', hvordan kan vi hjælpe?"
"Damn" bruges også til at fremhæve og forstærke.
Det er ret varieret.
Man vil enten ignorere nogen eller fornærme dem.
Man siger "damn".
Eller "damn".
Med den ekstra stavelse, "damn", så sker der noget stort.
Ofte indebærer det, at nogen bliver slået med noget.
Jeg kaldte engang en pige for "damn-damn girl". Hun vendte sig,
hendes krop så fantastisk ud, røven var god. Jeg siger: "Damn."
Og hun vender sig om, og jeg ser ansigtet, "damn".
PARTERAPI I PARADIS
Pokkers.
Da man var lille, kunne man ikke stave til "damn".
De fleste sorte vidste ikke, der var et n i "damn".
Vi sagde "dam", ligesom dæmningen ved en flod.
Da jeg så, det havde et n: "Hvad betyder det? 'Damn'."
Jeg elsker, at der er et m og n ved siden af hinanden.
Man siger kun et af dem.
Og det er et stumt n som mit øgenavn i gymnasiet.
Derfor var der et n.
"Damn" fra "damnation" på grund af n'et. Og nogen lod n'et sidde.
Og da de gjorde det, sagde personen: "Damn."
I løbet af det sidste halve århundrede faldt fremmødet i kirkerne i Amerika støt.
Men religion er bagt ind i vores samfund.
Den er på vores penge, i vores sport og på vores biler.
Så "damn" har stadig magt.
Og det er det eneste af vores bandeord, der kun har haft én betydning.
At fordømme nogen.
Fanden tage jer!
ABERNES PLANET
Må I brænde op i helvede!
I det gamle Rom var tabuerne i bandeord ligesom i dag,
hvad angår det seksuelle og ekskrementale, et latinsk svar på "fuck" og "shit".
I middelalderen blev de engelske ord religiøse og påkaldte Gud.
Så det værste, man kunne sige dengang, var noget a la "ved Guds knogler".
Guds knogler?
Det er svært for moderne mennesker at forstå, hvordan det ville fungere.
I den katolske tradition
har Kristus en krop, og hvis man siger "ved Guds knogler",
når ordene op til hans krop og hiver hans knogler ud.
Det er forbandet hardcore.
Gud har da ikke knogler.
Og den, der sagde det, sagde aldrig bare "Guds knogler".
Den, der sagde det, faldt på knæ.
Guds knogler.
Sjovt.
Blasfemisk.
Religiøse bandeord får magt fra Det Gamle Testamente.
Og Gud i Bibelen bruger meget tid på at forklare,
hvordan folk skal bruge hans navn, altså ikke til løgn.
Selvfølgelig er den ladede version af "damn",
den, vi stadig ikke ser fra tv-selskaber eller endda i kabel-tv.
Vi hører det ikke i radioen, og vi læser det sjældent i nyhederne.
Det store.
Gudsfordømt!
"God" forstærker "damn" og bringer den religiøse kontekst tilbage.
Jeg tror, forskellen mellem "damn" og "goddamn" er…
"Goddamn" overgår det.
"Damn" er…
Det kan være, at man skærer sig på papir. "Damn."
Jeg tror, "goddamn" vejer tungere og tager en med ind i kirken.
Jeg siger ikke "goddamn", for jeg er ikke en sort sydstatsmand.
HVORDAN UDVIKLEDE "DAMN" SIG?
Før 1600-tallet var der spekulationer om,
at englænderne var kendte som "Les Goddamns" af franskmændene,
fordi de havde for vane at bande meget med "God" og "damn".
Jeg kan lide idéen om at henvise til hele kulturer ved unikke bandeord.
Man siger, man bander om det, der står én nær.
Hvad er man interesseret i andre steder?
Et af Ruslands mest brugte bandeord er…
перхоть подзалупная.
Det betyder "tissehul-skel".
Hold da op.
Hvis det der bliver sagt meget,
er Putin det mindste af deres problemer.
De fine folk i Tyskland siger…
Arschgeige.
Det betyder sgu "røvviolin".
Det giver mening. Selv deres bandeord er stilfulde.
Den her er skandaløs. I Sydafrika er der et afrikaans bandeord.
Ek wens jou vingers verander in vishoeke, en jou balle begin te jeuk.
Det betyder: "Bare dine fingre bliver til fiskekroge, og dine nosser klør."
Det var en historie i sig selv.
IKKE EN SKID VÆRD
I 1500-tallet bliver "damn" et bandeord, men det står stadig i Bibelen.
King James-bibelen trykker "damn" eller en variant af "damn" 15 gange.
Men da King James-bibelen revideres i 1800-tallet, skærer de "damn" ud.
I 1781 får man de første optrædener af "darn" i Pennsylvania Magazine.
Det er bare en af de mange omskrevne bandeord, der kommer af "damn".
Og hvad er et "omskrevet bandeord"?
Et omskrevet bandeord er en måde
at sige et bandeord på uden at sige det.
I stedet for at sige "goddamn it", kan man sige "gosh darn it".
Eller "doggone it" eller "dang".
Eller "consarn it".
"Omskrevne bandeord". Det lyder som et fælt morgenmadsprodukt,
som ikke er lige så godt som den rigtige version.
Vi har "Guld-sørensogså",
"Rosin-pommern", "Corn-filan", "Honning-nødde-hæwlede".
De er faktisk ret gode. Man kan virkelig smage helvedet.
Det er en erstatning for et ord,
der betyder det ord.
Det er en…
…stedfortræder.
Men hvis du får det bedre, så gør det, for fanden.
Man bruger "damn" på flere og flere måder.
Sydstatsfolk kalder Nordstatsfolk "Damn Yankees".
Ting er "not worth a damn".
Og faktisk indtil århundredeskiftet,
når nogen taler om "blasfemiske bandeord",
er det det, de taler om.
Hvilket bringer os tilbage til Borte med blæsten.
Det var stort at bruge ordet "damn" i en Hollywoodfilm i 1939.
Offentligheden var måske ligeglade.
Men folkene bag filmreglerne gik højt op i det.
Hays-koden blev håndhævet strengt og forbød ikke kun bandeord,
men også omtale af stofmisbrug og sympati for forbrydere
og ublu og lystent kysseri.
Men så kom David O. Selznick,
en filmproducent, der ville gøre storromanen Borte med blæsten
til en storfim.
Han argumenterede for, de brugte "damn", for sådan var det skrevet i bogen.
Og hvorfor skulle han afvige fra forfatter Margaret Mitchells kunstneriske kald?
Men censorerne ville ikke give sig, så Selznick appellerede til manden bag,
Hays selv.
Det næste, der skete, er mellem fakta og vandrehistorier.
Selznick vandt sin appel, enten for sin argumentation,
eller fordi han betalte et 5.000-dollars, citat, gebyr.
Bestyrelsen bar over med dem.
De føjede til reglerne.
Og sagde, "hell" og "damn" måtte bruges,
så længe de blev brugt til historisk nøjagtighed
eller kunstnerisk integritet i det værk, de bygger på.
Så i december 1939 udkom Borte med blæsten, og resten er historie.
Jeg er ærlig talt forbandet ligeglad.
Derfra sprang dæmningen i stykker, og ordet dukker op overalt.
Den fortabte by, Children of the Damned.
Min personlige favorit, Aaliyah i Queen of the Damned.
Hitmusicalen Damn Yankees lyser op på Broadway i 1955.
Og superbandet Damn Yankees lyser Allentown-markedspladsen op i 1990.
Jeg tror faktisk, jeg var der til den koncert.
I 1986 tilføjede filmskaberne af Transformers: The Movie
et "damn" og et "shit" for at undgå den frygtede "tilladt for alle".
DE STØRSTE ØJEBLIKKE FOR "DAMN"
Et af de største øjeblikke for "damn" i sort kultur var
sidst i et afsnit af Good Times,
da Florida Evans, der lige havde mistet sin mand,
mistede besindelsen i køkkenet.
Pokkers!
Det var så stærkt, fordi vi sad alle og så Evans-familien.
"Damn" i den sammenhæng er specifikt
et ord, som gamle, sorte kvinder bruger.
Hun brugte et ord, vi havde hørt vores bedstemødre bruge.
Vi følte med hende som seere.
Vi følte meget af den slags sorg og tab i vores familier.
Når det gælder folk, der har ført an med ordet "damn",
tager jeg Kendrick Lamar med det geniale album Damn.
"Damn" er ikke et bandeord, men et fedt Kendrick Lamar-album.
Det, at han blev nummer et og vandt Pulitzerprisen
med et rapalbum, ændrede alt. Det er overvældende.
Vi er gået fra at kæmpe for "damn" i Borte med blæsten
til Kendrick Lamar, en god rapper, der kalder sit album Damn,
og så vinder det en Pulitzer,
hvilket betyder, at "damn" faktisk er ret begavet.
"Damn" er nået langt. Det er nået forbandet langt.
"Damn" er også kommet i rampelyset i politik i de seneste år.
Som den upåklageligt skæggede Jimmy McMillan,
der grundlagde Rent Is Too Damn High-partiet i 2005.
Jeg er fra Rent Is Too Damn High-partiet.
Man skal bruge "damn" for at give det vægt og gå-på-mod.
Man fornærmer ikke nogen. Man siger bare, huslejen er forbandet høj.
Men det "damn" gør sit arbejde godt der.
Og det kan stadig vække røre.
Barack Obama fik tilbageslag, da en præst i hans kirke, Jeremiah Wright,
holdt en prædiken, der hed "God damn America".
Det var en kirke, Obama kom i i Chicago,
og den video med Jeremiah Wright, der prædikede
og siger "goddamn" en hel del, gik viralt.
Jeg forstår en præst, der siger "God damn America".
Især på grund af hvordan sorte er blevet behandlet
her i lang tid. Det forstår jeg.
Men når man bruger den slags sprog, går man måske lidt for vidt.
For nu bander man i kirken, hvilket er underligt.
Når man sætter "God" på, bliver det meget stærkt.
Og hvis man ikke bruger det på rette måde, som man nok ikke gør,
kan jeg se folk blive vrede.
Hvad byder fremtiden på for "damn"?
Har det håb om at overleve
i denne vulgære, hektiske "fuck shit"-verden?
Hvordan kan det konkurrere mod "pussy" og "dick"?
"Damn" vil bukke under for det aftagende byttes lov.
Dets gennemslagskraft vil blive nedsat,
indtil det bliver et almindeligt adjektiv.
Der er en fremtid for "damn", for folk bruger det stadig.
Men på nuværende tidspunkt er der ingen måde at sige "damn" på,
der er stærkt stødende, som man nogensinde kan få tilbage.
Lige nu, hvis man spørger unge, er de mest stødende ord fornærmelser.
Og husk, at en 18-årig i dag er en 40-årig i 2042.
Så det er dem, der skal lave love
og lære børn ord om sex og kropslige funktioner og religion.
De er på vej ud.
I dag er det fint for en fireårig at sige.
Kommer der mon en dag, hvor en fireårig kan sige "fuck",
og ingen fortrækker en mine?
De, der gør indsigelse mod ordet, taler stadig højest.
De, der laver mest larm.
De, der går ud og stemmer.
Hvis de kommer i kirke hver søndag,
kan man regne med, de møder op på valgstederne.
Og på grund af det er de en kraft, man må tage i betragtning.
Det er rigide, kedelige folk, der bliver krænket af bandeord.
Jeg stoler ikke på dem.
Jeg bliver ikke fornærmet, hvis du bander foran mig.
Det betyder, du har det godt med mig. Slip mundtøjet løs.
Bandeord er vigtige for kommunikation.
Bandeord er bare et værktøj i din værktøjskasse.
Jeg tror, det kan lindre nogle følelser.
Hvis man føler negative følelser, kan det lette på dem.
Hvis man føler positive følelser, sender de dem ud og deler dem.
Det lindrer smerte. Det giver mange en god følelse.
Historien om "damn" er alle bandeords historie.
Og derfor er det også vores kulturs historie.
Hvordan overbevisning og frygt ændres, selvom ordene forbliver de samme.
Bandeord fortæller, hvad vi værdsætter, hvor vores moral ligger,
og hvordan vi navigerer i spændingen mellem offentlig tale og vores privatliv.
Der er noget instinktivt menneskeligt ved at bande.
Lige ved det smukke, grimme skæringspunkt
mellem vores bevidste hjerner og vores dyrekroppe.
Kort sagt
vil bandeord kun være nyttige,
så længe vi har hjerter, sind og røvhuller.
Jeg er Nicolas Cage.
Hav en skidegod aften.
Tekster af: Laura Marie Klindt Nielsen