‎UN SERIAL ORIGINAL DE COMEDIE NETFLIX
‎PE ARIPILE VÂNTULUI
‎Rhett!
‎Rhett…
‎Dacă tu pleci, eu unde să mă duc? ‎Ce o să fac?
‎Sincer, draga mea, nu-mi pasă!
‎Sincer, draga mea, nu dau doi bani!
‎Sincer, draga mea, mă doare-n cot!
‎Sincer, draga mea, mi se rupe!
‎„Mi se rupe”?
‎A spus cineva asta până acum?
‎Vă imaginați cum e să ajungeți ‎la finalul celui mai faimos film
‎și să așteptați să auziți ‎faimoasa replică a lui Clark Gable,
‎iar el să spună:
‎„Sincer, draga mea, ‎asta nu mai ține de mine.”
‎Oribil!
‎Totuși, aproape că s-a întâmplat.
‎În 1939, exista ceva ce se numea
‎Codul de Producție al Filmelor ‎sau Codul Hays.
‎Un set de reguli morale
‎care hotăra ce puteau include ‎studiourile în filme.
‎În acea perioadă, ‎cuvântul „naiba” era interzis.
‎La fel și „Domnul”, „Dumnezeu”, „Iisus”,
‎„Isus Hristos”, „Hristos”, „pui de curvă” ‎și „iad”.
‎Producătorii au fost nevoiți ‎să întocmească o listă cu echivalente
‎ale celor dinainte.
‎Știu la ce vă gândiți.
‎„Naiba” nu mai e o înjurătură.
‎S-a banalizat.
‎La naiba!
‎Fir-aș al naibii!
‎Poate fi cel mai blând ‎dintre cuvintele vulgare,
‎dar e singurul menționat ‎ca înjurătură în Biblie.
‎Și încă reușește să jignească milioane.
‎Înainte să vă spun cum au reușit ‎să păstreze „naiba”
‎în ‎Pe aripile vântului,
‎trebuie să vă spunem istoricul cuvântului.
‎„Sincer, draga mea, nu-mi pute prea bine.”
‎Al naibii să fiu! ‎Mai rău de atât nu se poate.
‎PULĂ ‎REVOLUȚIE
‎PIZDĂ ‎LIMBAJ VULGAR
‎OBSCEN ‎CĂCAT
‎„Naiba” n-ar trebui să fie pe listă. ‎Nu e jignitor, nu e o înjurătură.
‎E doar un cuvânt și sună foarte bine.
‎La naiba, fată!
‎Da, e o înjurătură penibilă.
‎La naiba sau la naiba!
‎În competiție cu „naiba” este „rahat”.
‎La naiba…
‎e destul de blând.
‎Nu-l consider înjurătură, dar e interzis ‎fiului meu, deci sunt ipocrit.
‎E o înjurătură interesantă, ‎fiindcă e un blestem.
‎Nu e ca „rahat” sau „futu-i”.
‎Înseamnă să fii trimis în iad.
‎În Evul Mediu, ‎oamenii se temeau de damnare.
‎E un blestem. Când trimiți ‎pe cineva la naiba, îl blestemi.
‎Cum s-a transformat „naiba” ‎dintr-un blestem în ceva atât de benign,
‎încât majoritatea nu-l mai consideră ‎o înjurătură?
‎Credeam, iar unii încă mai cred,
‎că folosirea unui termen religios ‎în afara contextului potrivit
‎e o blasfemie.
‎De aici vine tot ce are caracter profan. ‎E însăși sursa cuvântului „profan”.
‎„Profanus” înseamnă în afara templului, ‎iar „naiba” e un exemplu.
‎Dacă spui: „Naiba să te ducă...”,
‎îi ceri Domnului să facă ceva cuiva.
‎Nu e un lucru tocmai ușor.
‎Pe când oamenii erau foarte credincioși, ‎religia era ca un film de groază.
‎Înțeleg de ce, la acea vreme, ‎„naiba” speria oamenii.
‎Probabil că „La naiba cu tine” ‎are o putere…
‎dacă chiar crezi în iad.
‎Dacă iadul există…
‎Domnul să mă trăsnească acum.
‎Vedeți?
‎Bunica mea e cea mai religioasă persoană.
‎Și spune „naiba”.
‎Sau nu?
‎„La naiba” ne arată ciclul complet ‎de viață al unei blasfemii.
‎Pornește ca simplu cuvânt ‎care descrie damnarea.
‎Devine o blasfemie.
‎Apoi, pe măsură ce societatea se schimbă, ‎începe să-și piardă puterea.
‎Acolo va ajunge și „căcat” ‎peste câteva decenii.
‎Tot așa, „futu-i” până la final de secol.
‎Știi, scuză-mi limbajul,
‎dar e o cafea dată naibii.
‎Ce însemna „naiba” la începuturi?
‎„La naiba” avea două înțelesuri.
‎Avea și un sens religios, ‎te condamna la iad,
‎dar și un sens legal, ‎când erai găsit vinovat.
‎Ambele provin din latinul „damnare”,
‎care înseamnă „a condamna”.
‎Are legătură cu substantivul latinesc ‎care înseamnă „daună”.
‎Pe lângă alte înjurături,
‎e ca și cum frățiorul tău ‎vrea să stea cu tine, dar tu nu vrei.
‎„Căcat” era periculos în școală,
‎iar „Naiba” îl putea înlocui, ‎deși e cam rebel.
‎„Naiba” și „futu-i” stau împreună, ‎dar oare se cunosc?
‎Te duci și întrebi: „Putem vorbi?”
‎„Futu-i” zice: „Dispari, futu-i!”, ‎iar „Naiba” zice: „Ce naiba!”
‎Dacă-i asculți pe tineri,
‎aceștia vor spune că e la fel de inofensiv ‎ca „prezervativ”
‎sau „nexam”.
‎Cineva spune „Futu-i!” ‎Tu te întrebi: „Ce căcat?”
‎S-ar putea să nu-l ajuți.
‎Dar cu „La naiba!” ‎e ca și cum ai vrea să-l ajuți.
‎„La naiba” subliniază și accentuează ‎o situație.
‎E destul de variat.
‎Poți să-l spui gros sau subțire.
‎„La naiba!”
‎Sau „La naiba!”
‎Dacă îl prelungești, ‎înseamnă că s-a întâmplat ceva important.
‎Asta se întâmplă când șochezi pe cineva.
‎Am strigat după o tipă „a naibii fată”. ‎Stătea cu spatele,
‎avea trup frumos, dos uimitor, ‎iar eu: „La naiba!”
‎Când s-a întors cu fața: „La naiba!”
‎VACANȚĂ ALL INCLUSIVE
‎Să fiu a naibii!
‎În copilărie, mulți nu știau ‎să scrie acest cuvânt.
‎Cei de culoare ‎nu prea știu că „damn” are „n” la final.
‎Mulți spun „dam”, care înseamnă „dig”.
‎Când l-am văzut scris cu „n”, ‎n-am priceput prea multe.
‎Îmi place că „m” e urmat de „n”.
‎Dar îl folosești doar pe unul.
‎E un „n” mut, ca porecla mea din liceu.
‎De aceea avea „n”.
‎„Damn” de la „damnare”. ‎Cineva a lăsat „n”-ul acolo.
‎Și după aceea a zis: „La naiba!”
‎În ultima jumătate de secol,
‎tot mai puțini oameni merg la biserică.
‎Însă religia e parte indisolubilă ‎a societății.
‎Apare pe bani, în sport și pe mașini.
‎Deci „naiba” însă rezistă.
‎Și e unica înjurătură cu un singur sens.
‎Damnarea unei persoane.
‎Să te ia naiba!
‎PLANETA MAIMUȚELOR
‎La naiba cu toți!
‎În Roma antică,
‎cuvintele tabu din înjurături ‎erau cam la nivelul celor de azi,
‎în ceea ce privește ‎termenii sexuali și fecali,
‎echivalentul pentru „futu-i” și „căcat”.
‎Apoi, în Evul Mediu, în engleză, ‎acestea au devenit religioase.
‎Cea mai urât înjurătură în Evul Mediu
‎era „osul Domnului”.
‎Osul Domnului?
‎E greu în aceste vremuri ‎să înțelegem cum funcționa.
‎În tradiția catolică,
‎Hristos are trup, ‎iar dacă spui „osul Domnului”,
‎cuvintele tale ajung la trupul său ‎și scot un os.
‎Să fiu al naibii, ce dur!
‎Domnul nu are oase, nu?
‎Cei care spuneau asta ‎nu o spuneau pur și simplu.
‎O spuneau lăsându-se în genunchi.
‎Osul Domnului!
‎Mișto.
‎Blasfemie.
‎Înjurăturile religioase sunt susținute ‎de Vechiul Testament.
‎În Biblie, se insistă mult ‎pe cum vrea Dumnezeu
‎ca oamenii să înjure.
‎Dar nu în pustiu.
‎Desigur, versiunea accentuată ‎a lui „naiba”,
‎cea pe care încă n-o auzim la televizor,
‎n-o auzim la radio ‎și abia dacă o citim în ziare,
‎cel mare…
‎Al dracului să fii!
‎„Dracu” accentuează înjurătura
‎și readuce contextul religios.
‎Cred că diferența dintre „la naiba” ‎și „la dracu” este…
‎„La dracu” e la nivelul următor.
‎„La naiba” e…
‎Poate fi spus când te tai ușor. ‎„La naiba!”
‎„La dracu” e mult mai grav, ‎aduce în discuție dimensiunea religioasă.
‎Nu spun „la dracu” ‎pentru că nu sunt din sud.
‎CUM A EVOLUAT „NAIBA”?
‎Înainte de anii 1600, se specula
‎că englezii erau „Les Goddamns” ‎în ochii francezilor,
‎deoarece obișnuiau ‎să înjure mult cu „la dracu”.
‎Îmi place ideea de a te referi ‎la o întreagă cultură după o înjurătură.
‎E ca și cum ai spune: ‎„Înjuri ceea ce îți pasă.”
‎LA NAIBA
‎De ce le pasă în alte părți ale lumii?
‎Una dintre cele mai folosite ‎înjurături rusești este…
‎перхоть подзалупная.
‎Înseamnă „mătreață în chiloți”.
‎Dacă aceasta va începe să prindă,
‎Putin va fi cea mai mică problemă a lor.
‎Germanilor le place să spună…
‎Arschgeige.
‎E o înjurătură care înseamnă: ‎„dos de vioară”.
‎Are logică. ‎Chiar și înjurăturile lor sunt elegante.
‎Asta e scandaloasă.
‎În Africa de Sud, ‎există o înjurătură locală.
‎Ek wens jou vingers verander in vishoeke, ‎en jou balle begin te jeuk.
‎Înseamnă: „Sper să ai cârlige în loc ‎de degete și să te mănânce la boașe.”
‎E o adevărată poveste.
‎NU FACI DOI BANI
‎În secolul XVI, „naiba” devine înjurătură,
‎dar încă apare în Biblie.
‎În Biblia Regelui Iacob ‎sunt 15 variante ale lui „naiba”.
‎Dar când e revizuită, în secolul XIX, ‎„naiba” e scos cu totul.
‎În 1781, apare „fir-ar” ‎în Pennsylvania Magazine.
‎E una dintre multele variante tocate ‎ale lui „fir-ar al naibii”.
‎Ce e o „variantă tocată”?
‎O variantă tocată e o cale ‎de a rosti o blasfemie fără a o rosti.
‎În loc să spui „fir-ar al dracului” ‎poți să spui „fir-ar să fie”,
‎„fir-ar al naibii” sau „fir-ar”.
‎Sau „al naibii să fiu”.
‎„Variantele tocate” sună ‎ca niște cereale oribile luate de mama ta
‎și care nu seamănă deloc ‎cu cele adevărate.
‎Ai Gosh Darn-O's,
‎Raisin Drats, ‎Corn Sorn Its, Honey Nut Tarnations.
‎Acelea chiar sunt bune. ‎Se simte bine gustul iadului.
‎E înlocuitorul unui cuvânt
‎cu același sens.
‎E un…
‎derivat.
‎Dar dacă asta te ajută în zilele grele, ‎folosește-l, futu-i!
‎„Naiba” e din ce în ce mai folosit.
‎Cei din sud îi numesc pe cei din nord ‎„ai naibii yankei”.
‎Avem lucruri „ale naibii de proaste”.
‎De fapt, până la începutul secolului XX,
‎când cineva vorbește despre „blasfemii”,
‎exact la asta se referă.
‎Revenim la ‎Pe aripile vântului.
‎E lucru mare să folosești „naiba” ‎într-un film hollywoodian din 1939.
‎Publicul nu fost foarte impresionat,
‎dar apărătorii codului au fost șocați.
‎Codul Hays era aplicat cu strictețe ‎și nu interzicea doar înjurăturile,
‎ci și orice aluzie la droguri, ‎o imagine bună a infractorilor
‎și sărutul excesiv și senzual.
‎Dar a apărut David O. Selznick,
‎un producător care voia să ecranizeze ‎romanul ‎Pe aripile vântului
‎și să scoată bani din el.
‎Voia neapărat ‎să folosească termenul „naiba”,
‎pentru că așa scria în carte.
‎Și cum putea el să modifice ‎mesajul artistic al lui Margaret Mitchell?
‎Totuși, cenzorii erau de neclintit, ‎așa că Selznick l-a abordat
‎pe însuși Hays.
‎Ce a urmat se află ‎undeva între adevăr și mit urban.
‎Selznick a câștigat ‎fie în baza argumentelor sale,
‎fie pentru că a plătit o „taxă” ‎de 5.000 de dolari.
‎Consiliul a făcut o excepție. A…
‎Codul a fost completat.
‎Au hotărât că „iad” și „naiba” ‎se pot folosi
‎câtă vreme au o justificare istorică
‎sau respectă integritatea artistică ‎a lucrării din care provin.
‎În decembrie 1939, s-a lansat ‎Pe aripile vântului,‎ iar restul e istorie.
‎Sincer, draga mea, ‎al naibii să fiu dacă-mi pasă!
‎Din acel moment, s-a spart barajul, ‎iar cuvântul apare peste tot.
‎Orașul celor blestemați, ‎Copiii damnaților.
‎Și preferatul meu, ‎Aaliyah în ‎Regina Damnaților.
‎Hitul muzical ‎Damn Yankees ‎apare în 1955 pe Broadway.
‎Supertrupa Damn Yankees face furori ‎la Allentown Fairgrounds în 1990.
‎Cred că și eu am fost la acel concert.
‎În 1986, producătorii ‎The Transformers: The Movie
‎au adăugat un „naiba” și un „căcat” ‎pentru a nu intra la audiență generală.
‎MARILE MOMENTE ALE CUVÂNTULUI „NAIBA”
‎Un moment de căpătâi ‎pentru „naiba” în Cultura neagră
‎a fost la finalul unui episod ‎Good Times,
‎când Florida Evans, ‎care tocmai își pierduse soțul,
‎și-a pierdut controlul în bucătărie.
‎Fir-aș a naibii să fiu!
‎A fost un moment foarte puternic, ‎pentru că ne plăcea familia Evans.
‎În acel context, „naiba”
‎era un cuvânt ‎folosit de bătrânele de culoare.
‎Cuvântul folosit de ea ‎îl folosiseră și bunicele noastre.
‎Am simțit asta ca telespectatori.
‎Am simțit acea durere și pierdere ‎în familiile noastre.
‎Apropo de oamenii care au folosit ‎pentru prima dată „la naiba”,
‎o să-l aleg pe Kendrick Lamar, ‎care are albumul genial ‎Damn.
‎„Naiba” nu e o înjurătură.
‎Damn‎ e albumul lui Kendrick Lamar ‎și atât.
‎Faptul că a ajuns în topuri ‎și a câștigat un Pulitzer
‎cu un album de muzică rap, ‎a schimbat totul. E uluitor.
‎Am trecut de la lupta pentru a spune ‎cuvântul „naiba” în ‎Pe aripile vântului
‎la Kendrik Lamar, un mare rapper, ‎care și-a numit albumul ‎Damn.
‎Și albumul câștigă premiul Pulitzer,
‎ceea ce înseamnă ‎că „naiba” e un cuvânt bine ales.
‎„Naiba” a ajuns departe. ‎A ajuns al dracului de departe!
‎LA NAIBA
‎„Naiba” a ajuns în centrul atenției ‎și pe scena politică.
‎Cu ajutorul impecabilului Jimmy McMillan,
‎care a fondat partidul ‎Rent is Too Damn High în 2005.
‎Reprezint partidul ‎Rent is Too Damn High.
‎Ai nevoie de „naiba” ‎pentru a accentua ideea.
‎Și nu jignești pe nimeni.
‎Spui doar: „Chiria e a naibii de mare.”
‎„Naibii” te ajută ‎să scoți în evidență ce te deranjează.
‎Încă dă naștere la controverse.
‎Barack Obama a fost taxat ‎când un pastor de-al său, Jeremiah Wright,
‎a ținut o slujbă numită ‎„A dracului Americă”.
‎Era biserica frecventată de Obama ‎în Chicago,
‎iar filmulețul ‎în care Jeremiah Wright predica
‎și menționa des „naiba” a devenit viral.
‎Înțeleg de ce pastorul a spus ‎„A dracului Americă”.
‎În special din cauza felului ‎în care sunt tratați cei de culoare
‎în această țară de multă vreme.
‎Înțeleg că termenii folosiți ‎sunt ușor exagerați.
‎S-a ajuns să se înjure în biserică, ‎ceea ce e mult.
‎Această înjurătură ‎are impact destul de mare.
‎Iar dacă nu o folosești corect, ‎lucru destul de frecvent,
‎înțeleg reacția oamenilor.
‎Ce-i rezervă viitorul cuvântului „naiba”?
‎Are speranță de supraviețuire
‎în această lume vulgară de căcat?
‎Cum poate concura cu „pizdă” și „pulă”?
‎„Naiba” va dispărea ‎conform legii de diminuare.
‎Eficacitatea sa va continua să scadă
‎până când va deveni un adjectiv obișnuit.
‎„Naiba” va avea un viitor, ‎deoarece continuă să fie folosit.
‎În acest moment, ‎„naiba” nu mai are puterea
‎de a jigni pe cineva.
‎Dacă-i întrebi pe cei tineri, ‎cele mai mari jigniri sunt blestemele.
‎Și nu uitați că tinerii de 18 ani de azi ‎vor avea 40 de ani în 2042.
‎Ei sunt cei care vor stabili legile
‎și vor preda copiilor cuvinte legate ‎de sex, funcții biologice și religie.
‎Sunt pe cale de dispariție.
‎Mi se pare în regulă ‎să-l spună un copil de patru ani.
‎Mă întreb dacă va veni și ziua ‎în care copilul va spune „futu-i”
‎și nimeni nu va tresări.
‎Cei care se opun folosirii cuvântului ‎sunt cei mai vocali.
‎Sunt cei care fac cel mai mult zgomot. ‎Sunt cei care votează.
‎Dacă se prezintă duminica la biserică, ‎fiți siguri că vor merge și la vot.
‎Tocmai din această cauză, ‎sunt o forță redutabilă.
‎Cei jigniți de acest cuvânt ‎sunt oameni foarte rigizi și plictisitori.
‎N-am încredere în cei ce nu înjură.
‎Nu mă deranjează să aud o înjurătură.
‎Îmi place. Înseamnă că te simți bine ‎în preajma mea. Dă-ți drumul!
‎Înjurăturile sunt esențiale în comunicare.
‎Înjurătura e o unealtă ‎din cutia ta cu scule.
‎Te poate elibera de unele emoții.
‎Dacă ai emoții negative, te scapă de ele.
‎Dacă aveți emoții pozitive, ‎le dați și celorlalți.
‎Vă eliberează de apăsări. ‎Multora le face bine.
‎Istoricul cuvântului „naiba” e valabil ‎în cazul tuturor înjurăturilor.
‎Așadar, e și istoria culturii noastre.
‎Cum ni se schimbă temerile și credințele, ‎chiar dacă rămân aceleași.
‎Înjurăturile arată ce anume prețuim, ‎care ne sunt principiile
‎și cum facem față tensiunii dintre ‎vorbitul în public și viața personală.
‎A înjura e ceva foarte uman.
‎Se află la frumoasa intersecție urâtă
‎dintre conștiința noastră ‎și pornirile animalice.
‎Pe scurt,
‎înjurăturile ne vor fi de ajutor
‎câtă vreme avem inimă, minte și dos.
‎Sunt Nicolas Cage.
‎O seară a naibii de frumoasă!
‎Subtitrarea: Mircea Pricăjan