Har vår arts historia en mer given sanning än att vi alla ska dö?
Men hur många av oss kan ända in i märgen konceptualisera döden?
Förstå den?
En livstid.
Liv. Tid.
Hur lång ska livstiden vara?
Till och med att slutföra en enda mening känns sisyfosiskt.
Häromdan försökte jag messa "tålamod är en dygd" till Nora-
-men jag kan inte skriva på mobilen så det blev "tålamod är en blygd".
Ett jäkligt bra uttryck.
Jag trodde att jag uppfann frasen-
-och började fantisera om att göra tröjor med eller utan blygd.
- Skulle du rita själv? - Nej, tror inte det. Hur så?
Du överskattar jämt ditt tecknande.
Jag tänkte skriva för hand. Vi vet båda att jag skriver snyggt.
- Att ens skryta om det är löjligt. - Det är ett faktum.
Jag googlade "tålamod är en blygd" och det finns på flera plattformar.
- Hur går skrivandet? - Uselt.
Har jag peakat? Är jag på väg ner från en tämligen blygsam karriär?
Jag tror att jag kan ha ADD.
Att ens slutföra en enda mening känns sisyfosiskt.
Min förra bok såldes i 896 ex och förskottet är bränt.
Du har inte förlorat din känsla för melodrama.
Elf, mår du bra?
Ja.
Ja, jag mår fint. Oroa dig inte för mig.
- Jag oroar mig inte. - Jag är i salen och måste sluta.
Hej då.
I en pytteliten mennonitby i Sibirien revolutionsåret 1917-
-medan hans föräldrar mördades på ett fält utanför deras lada-
-överlevde min farfar genom att gräva ner sig i en dynghög.
Jag behöver dig
Vad? Är du okej?
Jag behöver dig för att skriva på skilsmässopappren.
Fan för dig.
Lidande är något som går i arv från en generation till nästa-
-som vighet, charm eller färgblindhet.
Mamma?
- Jobbar du igen? - Jag har precis lagt mig.
Det ingår i min process.
- Ja? - Pappa messade.
Du ska skriva på skilsmässopappren innan han kommer från Borneo.
Du skulle ha skrivit på dem för flera veckor sen.
Du vet att det är ett trauma för mig att ställas mitt i er skilsmässa?
Utan vår skilsmässa hade vi aldrig gift oss och du hade inte fötts.
Så jag tror att ångesten du känner är att föredra framför att inte finnas.
- I dag. - Vems sida står du på?
Min.
- Tack. - Ja. Tack själv.
- Vad tänker du på? - Ingenting.
Jo, nåt stör dig.
Vem säger tack efter sex?
- När vek du ihop dina kläder? - Va?
Före sex kan jag inte tänka mig att vika ihop mina kläder.
Du var i badrummet.
Jag betalar redan för mycket för kemtvätt, så...
- Varför försvarar jag mig? - Gör inte det. Förlåt.
Förlåt. Jag är en idiot som ens frågade om det. Förlåt.
- Hej, mamma. - Yoli...
Din syster...
Hon försökte ta livet av sig.
Är det för sent att säga till kyrkan att det var ett misstag att sälja?
Att vi vill flytta in igen?
Eller att de orätt pressade dig till att sälja?
Pastor Hiebert behövde ytan.
Hans hus kunde inte byggas ut.
Vi skulle aldrig ha återvänt hit. Det här är deras hem nu.
- Men du byggde det här själv. - Det var för länge sen.
Hej. Jag är dr Johns, psykiater här på sjukhuset.
Jag hörde dig spela förut. Det var... det var jättefint.
Elfrieda, jag vill hjälpa dig.
Jag är här för att lyssna.
Du var här för nästan tio år sen.
Och du har ordinerats valproic och cariprazine. Har du tagit dem?
Elfrieda, jag behöver att du engagerar dig.
Snälla du. Bara... bara se på mig.
All right, jag kommer tillbaka och försöker senare.
- Kom igen... Har du sett min mobil? - Nej.
- Klarar du dig när jag är borta? - Absolut. Rachel sover över i natt.
- Inga pojkvänner när jag inte är här. - Det finns en och han har ett namn.
- Ja, det har han. - Vad heter han?
Måste vi göra det här just nu?
- Anders. Han heter Anders. - När kommer du hem?
- Det vet jag inte. - Då kanske jag tar hit honom.
- Kom igen, Nora. Du är 16. - Vill jag så har jag sex med honom.
- Oavsett vad och hur gammal jag är. - Har du sex med honom?
Det angår inte dig. Och du ska nog inte ge relationsråd just nu.
- Ja, ja, självklart inte. - Nu är du passivt aggressiv.
Nej, det är jag inte. Jag måste bara gå för att inte missa planet.
Hälsa Elf från mig. Och säg att jag älskar henne.
Det ska jag göra. Jag ringer dig från flygplatsen.
- Jag älskar dig. - Och jag älskar dig.
Innan vi kör till sjukhuset, kan vi stanna till på Brightside 304?
- Jajamän. - Tack.
EAST VILLAGE MENNONITKYRKA
Vi har hört att Elfrieda har utryckt en önskan om att lämna kyrkan.
För att börja på universitetet och studera musik.
Hon är bara 15. Börjar hon där så får hon idéer.
- Det är väl det universitet ska göra? - Kvickhet klär dig inte.
- Fasen för dig, Farley. - Elfrieda har gett oss problem förut.
Men om hon flyttar kan hon vara förlorad för oss för evigt.
Kan du vara snäll och säga åt din dotter att sluta?
Elf, snälla, sluta.
Vi måste sluta träffas så här.
Det vore skönt.
- Jag hörde en bra replik i går kväll. - Jaså? Vad var det?
"Det är väldigt förvånande hur lite intelligens som miss von R rymmer."
- De sa det om dig? Vem? - En sköterska.
Jag måste anta att hon som sköterska tyckte-
-att eftersom jag inte är tacksam för att jag blev räddad, så är jag dum.
- Din läkare då? - Du vet hur de är, Yoli.
De jämställer intelligens med lusten att leva.
- Eller anständighet. - Eller anständighet.
- Mamma visade mig din självmordslapp. - Låt bli.
Om den inte skulle läsas skulle du inte skrivit den så vi fick gissa.
- Tack för att du skrev om mig. - Ja... Varsågod.
Kan vi prata om min placering? Jag stod drygt halvvägs ner i listan.
Det känns som att du kom på det efteråt.
- Det fick inte stiga dig åt huvudet. - Ja, jag vet. Självklart inte.
Jag ville... vill...
dö. Det här var inget misstag.
Nej, inget av det här känns som ett rop på hjälp.
Vissa vill att du ska leva, så du måste ha fiender som älskar dig.
- Jag hatar dig. - Och jag hatar dig!
- Förlåt. - Nej, be inte om ursäkt.
Ursäkter är inte det civiliserade samhällets fundament.
Vad är det civiliserade samhällets fundament?
- Bibliotek. - Ja.
- Läst några bra böcker på sistone? - Nej.
Kan du lämna mig ifred?
Ja.
Men...
Jag kommer tillbaka i morgon.
Ibland måste vi vara modiga, Yoli. Så är det bara.
Exakt hur modiga?
Lika modiga som Aleksandr Solsjenitsyn.
När jag hittade henne var det blod överallt.
Jag trodde att hon var död.
Jag såg inte lappen förrän jag gick tillbaka dit för att försöka städa.
Du såg vad hon skrev.
"Snälla, låt mig få dö. Återuppliva mig inte."
- Skulle du ha gjort nåt annorlunda? - Nej. Självklart inte.
På sjukhuset i yrseln frågade hon om jag skulle "Thomas Aquinas" henne.
Sen förstod att hon måste ha menat om jag skulle förlåta henne.
- Förlåter du henne? - Det behövs inte, det är ingen synd.
- Hon ger mig skulden. - Nej, mamma, det gör hon inte.
Jag ger mig skulden. Vill du veta sanningen?
Jag tittade till henne. Jag skulle inte ha varit där.
Hon sa att hon inte ville störas. Hon repeterade.
Och jag bröt mot hennes önskan.
Nu kan vi bara vänta. Men vänta på vad?
Vi ska hjälpa varandra.
- Sitt. Du får frukost. - Nej, moster, jag är inte hungrig.
- Du måste äta. Det är det vi gör. - Visst.
- Hon planerade det noga. - Det tror jag inte.
- Hon lever ju fortfarande. - Ja. Inte som din far.
- Eller min Lenny. - Nej, de var experter.
- Inga varningar, inga tecken. - De lurade oss alla.
Jag vet inte vad jag ska göra.
Vår familj var en gång stor nog att räcka till två baseboll-lag.
Din mor och jag har begravt 14 bröder och systrar.
Schlope Schein.
Jag borde ha sett tecknen. Hon är min fru.
Jag klandrar mig själv för att jag jobbade och inte stannade hemma.
Nej, hon är slipad.
- Vet Claudio det? - Inte än. Han har lämnat meddelanden.
Du borde minst berätta för honom att hon kanske inte kan fortsätta turnén.
Då kan han avboka konserterna eller hitta en ersättare.
Jag är bara rädd att hon utan turnén inte har nåt att leva för.
Vi vet redan att det inte räckte. Inte sant?
Vad läser du?
Min roman.
En ny radiohistoria?
Nej, bok-boken. Visste du att mamma la ordet "vulva" i Scrabble häromdan?
- Är den klar? - Hennes unge motståndare skämdes så.
- Är den klar? - Jag vill inte prata om det.
Den ser klar ut. Vill du läsa lite för mig?
- Kom igen. Läs en sida för mig. - Nej.
- Okej, ett stycke? En mening? - Nej.
- Ett ord? - Jag läser min romans första bokstav.
- Ja. - Okej.
"L."
Det är lysande.
Det kan vara det bästa som du nånsin har skrivit.
Tack så mycket. Det betyder så mycket för mig.
Vad handlar din bok om?
Jag ska gå och köpa en kaffe.
Kontinenter glider isär lika fort som naglar växer.
Eller är det tvärtom?
Jag har glömt det.
- Vad är det i påsen? - Min roman.
Elf sa att första bokstaven är kanon, men att du inte avslöjar nåt annat.
Jag kände bara inte för att prata om det med henne.
- Hur många ord har du? - Jag har inte räknat.
Är den sorglig? Jag har inte läst nån av dina böcker utan att vilja gråta.
Du bär på mycket sorg och det är jag ledsen för.
Jag ville säga till mamma att jag som barn alltid vaknade glad.
Att det inte fanns en friare själ i världen än jag sex år gammal.
Det är inte ditt fel.
Jag är inte som hon. Inte som pappa.
Nej, inte jag heller.
Jävlar.
Det verkar som att bilen är död.
Jösses. Metaforer verkar poppa upp överallt.
- Mamma... - Förlåt.
Tur att våra liv i övrigt går bra. Hur skulle vi annars klara det?
Vi är inte så långt hemifrån. Ska vi gå?
Ja, jag behöver röra på mig. Jag har inte bajsat på tre dar.
Var har du varit? Jag har ringt sen i går.
En revisorsliknande man säger att du skickat honom för att titta till mig.
- Finbar är advokat. Ja, det har jag. - Vem är han?
- Varför svarar du inte i mobilen? - Den är borta. Ni dejtar väl inte?
- Hur blev du av med mobilen? - Jag vet inte. Dejtar du honom?
Nej, vi är vänner. Kan du ge honom telefonen?
- Han verkar läskig. - Ge honom telefonen.
Gratulerar till din uppgradering till psyket.
Berätta nåt, Elf. Vad som helst.
- Träffar du fortfarande violinisten? - Nej. Typ.
- Advokaten då? Hette han Alex? - Finbar.
Finbar... Dejtar ni?
Jag vet inte vad det är eller hur jag ska definiera det.
Att avsluta 16 års monogami med Dan har triggat nån slags...
typ skum, djurisk reaktion.
De sista månaderna har inte varit mina stoltaste.
Jag kan vara en slyna nu.
- Skyddar du dig? - Skulle det göra nån skillnad?
Om jag blev gravid, skulle det ge dig nåt att se fram emot?
- Vad gör vi här, Elf? - Pratar.
Du vet vad jag menar.
Har du nån lust att återförenas med världen?
Eller tänker du alls på skälen till att fortsätta leva?
Hur var ditt besök med Nic i går? Det måste vara hemskt för honom.
Har du duschat, ätit frukost, tagit medicinerna, pratat med psykiatern?
Förhör mig inte!
Häromdan gick jag på en bakgata och där stod en gammal man-
-och försökte tvätta bort graffiti högt upp på en vägg.
Han stod på en liten pall typ 30 cm över marken-
-och hans fru höll i hans höfter så att han inte skulle trilla.
De var så gamla och brydde sig så om varandra att jag nästan grät.
Har du lagt in en liknelse i detta? Nåt du hoppas jag ska ta med mig?
- Om att inte ge upp? - Ja.
Nej. En lärdom av anekdoten kan vara-
-att man ska sluta riskera livet för att hålla en vägg ren.
- Tar du mig till Schweiz? - Ja.
Ja, vi kan köpa Swatchklockor.
- Förknippar du det med Schweiz? - Det och joddling.
Och perfekt organiserade skåp. Allt är på sin plats där.
De har kliniker där, där det är tillåtet att dö.
Där man inte behöver dö ensam.
Varför står de här här?
Jag drack kaffe med en ung mamma. Hon hade en svår tid-
-och hon bad mig behålla dem så hon inte sköt in dem i sitt huvud.
Hur kan hon skjuta in två kulor i sitt huvud?
Den andra var för hennes dotter så hon inte skulle lämna henne ensam.
Nej. Nej, Elf. Jag tar dig inte till Schweiz.
- Jag ber dig göra det för mig, Yoli. - Nej.
- Jag har en obotlig sjukdom. - Det har du inte.
Ber du mig ta dig till Schweiz för att dödas? Är du helt jävla galen?
Har du nån aning om hur mycket jag skulle sakna dig?
Du är ingen slyna.
Har jag inte lärt dig nånting?
Du är Elfs psykiater, va?
- Vem? - Elfrieda von Riesen, min syster.
Jag har sett dig på sjukhuset. Har ni pratat på sistone?
Jag har försökt. Sköterskorna säger att hon inte tar sina mediciner.
Men du måste ha sett det här förut. Hon är psykpatient och är lite egen.
Om hon inte vill prata med mig så kan jag inget göra.
- Så du ger bara upp? - Nej, inte alls.
Men hon måste ta de första stegen.
Hon tigger om hjälp, men vill ha kvar en gnutta egenkontroll över sitt liv.
- Vad är det för fel med det? - Det är inget fel.
Men dynamiken är mycket krångligare än du lärt dig på din psykologikurs.
Hon har uppenbarligen ont.
När använder du ditt kunnande och din medkänsla och fixar henne?
Vem kan annars hjälpa henne?
Du är inte den första anhöriga som låter besvikelsen gå ut över mig.
Förlåt.
Hej, Frieda. Församlingen hörde att du är inlagd och lider väldigt.
Du ska veta att när du ger dig till Gud, så känner du ingen mer smärta.
Ska vi be tillsammans för din själ?
Va? Herrejävlar. Jag hoppas att hon sa åt honom att skita ner sig.
Var var sköterskorna? Släpper de in främlingar till patienterna?
- Hur tänker de? - Jag ville döda honom.
Hon skulle ha strypt honom med sina trosor.
De låter inte patienter på suicidvak bära trosor. Det gör de inte.
- Vad är dagar till för? - Vad ska det betyda?
- Vad pratade hon om? - Det var dikten som hon reciterade.
Philip Larkins "Dagar".
De kommer, de väcker oss, om och om igen.
- De är till för att vara glada i. - Var kan vi leva utom i dagar?
- Jag gillar det. - Det är grunden till vers två.
För att lösa frågan...
kommer prästen och doktorn i sina långa rockar-
-springande över fälten.
Han gick rätt snabbt efter att kläderna tagits av.
Det är helt jävla fantastiskt.
Strippade Elf till en Larkindikt? Lysande.
Det är kanske ett tecken.
En vändpunkt. Att hon bryr sig nog för att göra nån förbannad.
- Eller för att lämna sängen. - Kanske.
- Ångrar du att du skaffade barn? - Va? Varför frågar du det?
Jag vet inte. Jag bara undrar.
Är jag en så usel mor att du tror att din födelse var nåt negativt för mig?
Nej, inte precis. Jag bara undrar och missförstå mig rätt nu...
Du verkar olycklig.
Tycker du att jag verkar olycklig?
Inte mer än vi andra.
Jämfört med mig verkar du och mamma bara så... hoppfulla.
Som människor som är fena på att hantera saker.
För att hålla huvudet över ytan.
När din far dog hade han 76 dollar på sig.
- Minns du vad din mor gjorde för dem? - Nej.
Han köpte hämtmat på thaikrogen. Jag menar, vad var alternativet?
Behålla pengarna och hoppas att de skulle avslöja nåt slags svar?
- Maten var inte så god vad jag minns. - Eller kanske bästa hämtmaten nånsin.
Men för dig... smakade den ändå skit.
- Vad är det här? - Den kom med posten i dag till Elf.
Den förklarar detaljerat och noggrant alla sätt att begå självmord på.
- Beställde hon den från sjuksängen? - Nej, före självmordsförsöket.
- Boken var restad. - Du borde kasta den.
Det kan jag inte. Det kränker hennes privatliv.
Göm den då längst in i ett skåp tills hon slutar vara suicid.
Jag tänkte... Om vi gör nåt extremt med Elf då?
Typ fallskärmshoppa över Nordkorea eller Mogadishu eller Baffin Island-
-så hon får kämpa för att överleva.
Det kan ge henne en ny syn på vad det innebär att leva.
Hennes binjure skulle kickstarta en ny livsstrategi och då inser hon-
-att hon egentligen inte vill dö.
- Är du helt jävla seriös? - Det finns logistiska utmaningar.
Att en barnsoldat kan döda henne? Att hon inte kan hoppa fallskärm?
Vad då? Väntar vi?
I hopp om att pragmatism, psykiatri och medicin mirakulöst räddar henne?
- Verkar hon inte må bättre? - Baserat på vad?
- Hon frågade om Claudio. Turnén. - Frågade hon om turnén?
- Utan att suffleras? - Ja.
BROMSAR - STYRNING - FJÄDRING - SERVICE - BILVERKSTAD
Hallå!
YVR. Dina initialer är samma som koden för Vancouvers flygplats.
Jag tänkte det var du när du ringde. Jag känner inte så många fler Yoli.
Roligt att se dig igen. Hur är det med min mors bil?
Ja, det är en helt annan historia. Eller hur?
Och i den stunden insåg jag att jag har morfats till en massa andra jag.
En snart frånskild kvinna som lämnade sin man av orsaker som var sanna då.
En groteskt okritisk älskare.
En mor som är rädd att hennes fostran ska leda till hennes barns olycka.
När vi satt i hans pickup... Vi var så gamla.
När jag såg dig tänkte jag bara på våra yngre jag.
Hur annorlunda jag var när jag var 21.
Så full av optimism, förväntan. Och nu...
Jag fattar. Jag siktade för högt när jag började på universitetet.
Och att välja kreativt skrivande? Herregud.
Jag tog aldrig examen.
- Ångrar du nåt? - Nej, inte av det.
- Visste du att jag hade ett smeknamn? - Nej, det minns jag inte.
Klart jag visste. Jag kom på det.
- Sorglige Jason. - Verkligen? Varför?
Jag sökte in bara för att jag hade en flickvän i high school-
-och jag var väldigt kär och hon gjorde slut med mig-
-och jag irrade runt som i dvala och kunde inte koncentrera mig-
-så jag blev Sorglige Jason.
Jag var verkligen studenternas Ior.
Ja, förutom bokstavsrimmet så är det ironin i-
-att historien upprepas.
- Jag är mitt i en skilsmässa. - Är du okej?
Ja. Gud, vi har åtminstone inga barn. Det hade varit hemskt.
Ja. Ja.
- Har du varit i Rotterdam? - Ja.
- Härliga tider. Du? - Nej.
- Jag känner mig skum. Förlåt. - Det är så jag minns dig.
Det var jättetrevligt att prata.
Så jag föreställde mig att vi var unga, kåta och mycket lyckliga.
Sen undrade han om Rotterdamfrågan, så jag berättade om min bok.
En hamnkapten fastnar på en båt som han borde ha lämnat-
-men det är storm så han kan inte och han måste åka med till Rotterdam-
-och då missar han ett möte. Typ allt går snett för honom.
Kunde han inte meddela henne att han fastnat? Med modern teknik, typ sms.
Av nån anledning kan han inte det.
- Jag har strukturproblem. - Din struktur är fantastisk.
- Sa han "Din struktur är fantastisk"? - Exakt så sa han.
Spydde du ner honom?
Din också.
Herregud...
Jag tycker bara att grejen är att din bok skulle gå jättefort.
Du vet plattan i mattan, så den inte blir tråkig.
Och det är så svårt att skriva. Va? Man vill dra igång, få jobbet gjort-
-och sen kliva ur det, som när man rengör septiktankar.
Definitivt.
Elf, han jämförde skrivande med att rengöra septiktankar.
Ju mer jag tänkte på det, ju mindre skitkass var analogin.
Det var den enklaste ordleken och du kallar dig författare?
Jag är så dum.
När jag förde fingrarna mot näsan för att kolla om de stank olja eller sex-
-kände jag mig så skamsen.
- Skam är så onödigt. - Kanske, kanske inte.
Skam sporrar oss till att be om ursäkt och söka förlåtelse.
Och vissa till att skriva böcker som lönlösa försoningsförsök.
Skam sabbar relationer som blir livs- blod till böcker, filmer och pjäser.
Gör man sig av med skammen så kan man ta farväl av konsten.
Men jag längtar efter ett liv utan skam.
Du ser så uppgiven ut.
Säg mig, Elf, hur ska jag se ut?
- Det var bara en iakttagelse. - Det lät inte som en sån.
Okej.
Yoli. Du måste styra upp din skit.
- Särskilt för mamma. - Skämtar du med mig?
Herregud. Herregud, titta på dig.
- Jag vill inte göra det här just nu. - Insåg du att jag är kolossalt störd?
Att mitt liv är pinsamt. Tonårsmamma, skilsmässa, strulet, kassa romaner.
Hela skiten är ett stort jävla kaos och, ännu värre, en kliché.
Min far begick också självmord och jag har svårt att komma över det.
Jag jagar också en mening med mitt patetiska, dumma liv-
-och den enda lösningen på den här löjliga farsen vore självmord-
-men det skapar en vidrig börda som om man var Virginia Woolf.
Du har en fantastisk partner som älskar dig.
Och en karriär som ger dig hela världens respekt och massa pengar-
-och som du kan lämna för att bo i Paris i Marais eller vad arrondiss...
- Det heter... - Kom inte med din perfekta franska!
- Ditt vackra hus städas magiskt... - Jag har städerska, Yoli.
- Du förstår inte vad förtvivlan är. - Ser du inte att jag behöver hjälp?
- Du är här för att vara min syster. - Du har fått min hjälp hela tiden.
Jag fick vara perfekt så du kunde fucka upp, vilket du gärna gjorde.
En av oss var tvungen att visa pappa nån jävla empati i hans djupa sorg.
- Varför? - Ingen annan gjorde det.
- Vi valde livet och sket inte i det. - Du förstår inte ett jävla skit!
Jag förstår. Var som andra. Bli fet, börja röka, spela piano kasst.
- Tills du får det du önskar mest. - Vad?
Döden. Så varför kan du inte vänta och ha tålamod som vi andra?
Har inte mamma lidit nog? Du älskar den sjuka tanken...
Tyst! Nu är du tyst!
Kan vi inte bara prata?
Om vad?
Vad som helst.
Visst. Men du verkar vilja att jag ska följa ett dolt manus-
-och när jag avviker från det för att jag inte vet vad det är-
-så säger du typ "Prata inte."
Jag får inte prata om det förflutna för att det är smärtsamt.
För att vi hade kul och vi levde och det kanske kan få dig att tänka om.
Och jag får inte prata om framtiden, för du ser ingen framtid.
Så jag ska bara prata om det här ögonblicket.
Jag andades in. Jag andades ut.
Jag reser mig upp. Jag går hit bort.
En sekund går.
Och en till. Och en till.
Har du funderat mer på Schweiz?
- Vet Nic? - Han skulle aldrig ta mig dit.
- Det måste bli du. - Har du sagt det till mamma?
Yoli, lyssna på mig. Mamma och Nic får inte veta.
Nic tror på nån medicin som ska bota mig-
-och jag vet inte vad mamma tror på.
Gud eller odds.
Men hon kommer aldrig att ge upp.
Det måste bli du.
- Ska vi två smyga iväg till Zürich? - Ja. Varför inte?
Nic märker direkt att du är borta. Han hittar nåt pappersspår.
Då skulle han hata mig och mamma får en hjärtinfarkt.
- Det är så löjligt och osannolikt. - Om du älskar mig så tar du mig dit.
Jag älskar dig. Jag älskar dig så...
- De här kom till dig. - Okej, ja.
Du kan ge dem till mig. Tack.
Jag har ett piano i mig.
Vilken sort?
Ett gammalt Heintzman.
Men det är helt urholkat och gjort av glas.
Jag känner det trycka mot mina revben.
Ibland känner jag den hårda kanten pressa mot min hud-
-och jag är livrädd att den ska bryta sig ut så att jag förblöder.
När jag hör flaskor krossas tänker jag: "Nu händer det."
När jag vaknar på morgonen har jag stunder av olidligt hopp.
Solen har gått upp och jag tänker att den dagen kanske blir annorlunda.
Men dagen förmörkas alltid.
Det förändras aldrig och jag är säker på-
-att framtiden blir en oändlig upprepning av samma besvikelse.
Hur mycket jag än anstränger mig så kan jag inte se bortom det.
Ta mig till Schweiz.
Jag vill inte dö ensam.
Jag vill inte att du dör alls.
ASSISTERAT SJÄLVMORD
ATT VÄLJA EN VÄRDIG DÖD
Nej...
Du lovade att skicka pappren för tre dar sen och de har inte kommit.
Vad är problemet?
Du är ung, du är kär, ironin är ditt grundläge.
Vi skaffar matchande tatueringar och köttar hyckleriet med skämt och magi.
Tills döden skiljer oss åt.
- Hej, mamma. - Din moster... hon svimmade i dag.
Mår hon bra?
Hon bröt armen och ligger på hjärtintensiven.
- Hjärtintensiven för hennes arm? - Nej. Hon har bröstsmärtor.
- Det var därför hon svimmade. - Okej.
Vad är ditt problem?
- Ursäkta? - Du är på tok för nära min bil.
Om du repar den så svär jag att du ska få fan för det.
Sa du att jag får fan för det om jag rör din jävla bil?
Ser du inte att min bil inte rör din jävla bil?
- Vad är ditt jävla problem? - Mitt problem? Fan ta dig!
Jag ska se om min syster vill leva och om min mosters hjärta kan fixas-
-och om du har missat det så är p-platserna högst upp skitsmå.
Är ni tillsammans? Är den här tönten barnets far?
Har han nånsin brytt sig om en människa lika mycket-
-som han bryr sig om sin biljävel?
Gud förbjude. Hans största tragedi är om hans bil repas... Vad fan gör du?
- Jag har ditt bilnummer. Akta bilen. - Våga fan inte gå. Jag är inte klar.
Du kan få mitt försäkringsnummer och mina tio senaste deklarationer!
- Du är galen! - Fan ta dig! Din dumme fan!
Fan ta dig!
Fan!
- Är allt okej? - Ja, hade bara lite parkeringsstrul.
Min moster blev väl omhändertagen.
Sköterskan försäkrade att det var ett rutiningrepp.
Hon såg oss i ögonen. Hon skrattade åt våra skämt.
Om du måste hamna på sjukhus, ha då ont i hjärtat, inte skallen.
- Yolanda von Riesen? - Hej, mrs Funk.
- Jag trodde att du hade flyttat. - Det gjorde jag, men jag är tillbaka.
- Min moster ligger på sjukhuset. - Tina Loewen?
- Hon fick hjärtbesvär. - Min bror ska få en ny klaff.
Läkarna säger att han springer igen om en vecka.
- Minns du vår son Gerhardt? - Ja då, vi gick i samma klass.
Han bor i London nu. I England. Han håller föredrag i hela världen.
Vem hade kunnat gissa det?
Inte jag.
Gerhardt såg Elfrieda spela i London. Det mest fantastiska han hade hört.
Vi var alltid väldigt stöttande till hennes pianospelande.
- Vad har du gjort? - Jag lär mig bli en god förlorare.
Yoli? Jag letade efter dig. Jag fick prata med Elfs doktor.
Elfrieda? Vi pratade om henne. Säg inte att hon också är inlagd.
Hon skar upp sina handleder för att hon ville dö.
- Hur är det med Gerhardt? - Okej, mamma, nu går vi.
Det var jättetrevligt att träffas. Hälsa Gerhardt från mig. Okej?
- Hej. - Hej.
Hur är det med moster Tina?
Med tanke på den brutna armen och hjärtoperationen, så rätt bra.
Och mamma?
Stoisk som vanligt.
Minns du... minns du breven som du skickade till mig-
-när jag hade gjort slut med han i Montreal och bodde själv?
- Nej, det tror jag inte. - Det var ett citat av Paul Valéry.
Och varje dag kom det ett brev med ett enda ord skrivet i det.
Andning.
Drömmar.
Tystnad.
Osynligt lugn.
Du kommer att segra.
Det tog mig månader att räkna ut, men när jag väl gjorde det...
Jag tror inte att jag nånsin skrev och tackade dig.
- Det gjorde du säkert. - Antagligen inte. Det vore likt mig.
Jag researchade lite om Schweiz.
Tack.
Men jag tror att det är dags för mig att sluta tänka på Schweiz.
Har du hört talas om portugisen Fernando Pessoa?
- Spelar han i Blue Jays? - Nej, han är poet. Detta är hans bok.
- Han är död nu. Han tog livet av sig. - Åh, jösses, vem har inte gjort det?
Fast lyssna på det här.
"I den annalkande kvällens rimliga intimitet"-
-"när jag står och väntar på att stjärnorna ska börja"-
-"i fönstret i rummet fyra trappor upp med utsikt mot oändligheten"-
-"rör sig mina drömmar till rytmen av långa resor"-
- "till ännu okända länder" -
-"eller till länder som helt enkelt är hypotetiska eller omöjliga."
Jag kom precis ihåg hur din systers leende är exakt som hennes fars.
Jag tänker aldrig på det och så ser jag henne och...
- Åh, herregud! - Mamma...
Det är okej, mamma. Det är okej.
Hallå? Jaså, hej.
Okej, ja. Vi är där då.
Hej då.
Det var Nic. Han sa att de skriver ut Elf från sjukhuset på fredag.
Nej.
Nej. Det kan de inte.
Det har gått jättebra med doktorn och för första gången på evigheter-
-har jag tänkt mycket på att jag måste börja spela igen-
-och därför ringde jag Claudio och bekräftade turnén.
Jag vet att det är det rätta för mig att göra.
Och jag känner att jag äntligen är tillbaka på rätt spår igen.
- Dr Johns? Dr Johns... - Ja.
Hon är inte redo. Hon spelar normal och säger "Jag är botad".
Du tänker "Okej, vi får en ledig säng och skriver ut henne."
- Jag bönfaller dig. Gör inte det. - Hon är på rätt väg.
Patienten måste få känna att hon får fatta viktiga beslut.
Ett viktigt beslut hon kan fatta vore att ta livet av sig.
Och ingen vill väl att hon fattar det beslutet, va?
Förra veckan var hon djupt deprimerad och ville få dödshjälp och nu...
Vad? Blev hon plötsligt bättre? Av vilken anledning?
Hon vill medicineras och komma på återbesök så jag måste lita på henne.
Jag har sett många patienter åka hem i sämre skick och blomstra upp-
-när de har återgått till sina liv.
För att lösa frågan kommer prästen och doktorn-
-i sina långa rockar springande över fälten.
Jag har grym koffeinabstinens och det här gipset kliar helvetiskt.
- Ska du opereras kl. 6 i morgon? - Ja.
- Är du nervös? - Nej.
Om din mamma kan överleva hjärtkirurgi, så kan jag det med.
All right. Jag får nog gå.
Du ska få sova.
Vi är Loewens. Glöm aldrig det, Yoli.
- Vi är lejon. - Visst.
Min mosters operation är över. Operationen hade gått bra.
Doktorn var nöjd och sa det.
Sen började hennes organ svikta ett i taget.
Det här är nästan för mycket, mamma.
Nästan.
EAST VILLAGE MENNONITKYRKA
Tina väckte uppseende. Hon älskade stora hattar med breda brätten.
Visslingar följde henne på gatan.
Hon älskade bilresor, att prata in på småtimmarna-
-björnkramar och bra affärer.
Hon var en extremt hängiven fru och mamma och moster-
-och storasyster för mig.
När min brudslöja fattade eld för att jag stod för nära ett ljus-
-for hon hem, tog sin slöja och satte den på mitt huvud allt i ett svep.
Men hennes styrka var kaffe.
Dan innan hon dog bad hon mig att komma med gott, starkt kaffe.
När det till slut kom... Ojsan.
Då kunde hon inte dricka det.
Tina, vi kommer att sakna inte bara din stora hjälpsamhet-
-utan även din positiva anda som spred kärlek och välvilja.
Du var det sista av lejonen.
Vila i frid.
Livet lär oss alltid saker.
Att nån leker med din huvudpersons aska betyder inte-
-att man ska sluta berätta historien.
Jag köade utanför Notre Dame-kyrkan i väntan på begravningsgudstjänsten.
Det var över 3 000 närvarande.
Och mannen framför mig frågade var jag kom ifrån-
-och kunde inte fatta att jag hade rest så långt.
Han var din hjälte.
Trots alla sina brister, så ja... han var han min hjälte.
Och vi började prata och hade ett jättefint samtal om Trudeau.
Hans egenheter, hans gåvor, hans liv.
Och sen hände en egendomlig sak.
Mannen bjöd in mig till en fest i hans hus.
Och det var ett jättefint hus i ett jättefint område. Med champagne.
Föreställ er mig i en vilt främmande karls hus.
Drack du ett glas champagne?
Åh nej. Åh nej.
- Hallå? - Har du pratat med henne i dag?
- Nej, men Nic är där. - Tänk om de kunde ringa eller messa.
- Jag är som en klängig flickvän. - Jag är den snorkiga modern.
När jag tittar in möts jag av blicken "Jag vet nog att du tittar till mig."
Men det är omöjligt att låta bli.
Igen. Okej.
Ett ögonblick!
Vet min mamma det?
Okej, jag ringer henne.
Hallå?
Mamma, har du folk där?
Nej, hur så?
Yoli, vad har hänt?
Berätta.
Yoli, berätta nu.
Elf bad mig gå på biblioteket åt henne.
Jag sa att vi skulle äta lunch först. Lunchen var normal.
Sen gick jag till biblioteket och hon sa att hon skulle vila.
- Bibliotek och civilisation. - Vad?
Hon tyckte att biblioteken var civilisationens fundament.
Hon sa att när man lånar en bok så lovar man nåt.
Att lämna tillbaka den.
Man lovar att komma tillbaka.
BEGRAVNINGSBYRÅ
Begravningsentreprenören sa...
att på grund av smällen med tåget kanske vi bara ville se hennes hand.
Jag behöver se Elfs ansikte.
Och där låg hon.
Hålet i skallen hopsytt som på en hemsydd baseboll och jag tänkte:
"Vilken idiot sydde ihop min systers ansikte?"
Efter en minuts stirrande på henne i hopp om att hon skulle blinka-
-öppna sina ögon och skratta åt det absurda spektaklet-
-ändrade jag mig och kände enorm tacksamhet för begravningskillen-
-som gjort allt för att återställa min systers skönhet en sista gång.
Så, Elf, jag har äntligen läst din älskade D.H. Lawrence.
Jag kom ihåg din misstro när du hörde att jag inte läst den.
Du kan vara så snobbig ibland.
Du hade rätt om första stycket i "Lady Chatterleys älskare".
"Vår tid är tragisk, så vi vägrar att ta den tragiskt."
"Kataklysmen har inträffat. Vi står bland ruinerna."
"Vi börjar bygga nya små boningar för att få nya små förhoppningar."
"Det är ganska hårt arbete."
"Det finns nu ingen lätt väg in i framtiden."
"Vi måste leva oavsett hur många himlar som har fallit ner."
Och oavsett hur mycket skit som vi har grävt ner oss i.
Minns du när din far försökte öppna ett bibliotek i stan?
Kyrkan fortsatte säga nej, men han envisades helt olikt sig själv.
Han vägrade ge sig och insisterade att det var viktigt för kyrkan.
Så de sa att om han kunde samla 400 underskrifter-
-så skulle de överväga det.
- Hallå? - Är Elfrieda von Riesen där?
- Hur stavas efternamnet? - R-I-E-S-E-N.
Tyvärr. Miss Riesen skrevs ut för flera veckor sen.
Natt efter natt gick han ut.
Han var galen.
Du vet att inget misstag gjordes? Hon var svårt sjuk.
- Hur vet ni att hon var redo? - Vem är det här?
BIBLIOTEK
Han var så stolt.
Det får mig att vilja gråta även nu bara när jag tänker på det.
Förlåt, men det här stället är ett råttbo.
Förlåt, men din livförsäkring gav inte mycket till hus i Toronto i dag.
Gillar du arvodet på 2 000 i månaden så du kan skriva klart din roman?
Arvodet? Jag kan inte fatta att du skrev det i ordet i ditt testamente.
Så Virginia Woolf-aktigt.
"En kvinna måste ha pengar och ett eget rum"-
- "om hon ska skriva skönlitteratur."
Så du fick mamma att flytta till Toronto.
Det var dags att bilda vagnborg. Vi har mist hälften av våra män-
-försyningarna tryter och vintern närmar sig.
Det var ingen debatt, ingen diskussion.
De här tre damerna får bo i detta gamla kråkslott tack vare dig.
- Hur mår du? - Okej, antar jag.
- Vissa dagar är bättre än andra. - Det måste vara jobbigt.
- Mest för att hon dog för egen hand. - Säg inte "dog för egen hand".
- Vad ska jag säga då? - Hon tog livet av sig.
Om nån mördas, säger du då att de dog för en annans hand?
Det är inte "Greven av Monte Cristo".
- Det verkar bara så själviskt. - Hur kan det vara själviskt?
Om du inte själv har känt ångesten så kan du inte döma.
Kan jag få påtår, tack?
Nu bedömer jag folks karaktär utifrån deras förmåga att ta livet av sig.
- Det här borde räcka. - Tack. - Vad fan snackar du om?
Vladimir Putin? Aldrig. Jeremy Irons? Ja.
Donald Trump? Inget snack, inte en chans. Såna grejer.
Och jag? Har jag vad som krävs för att ta livet av mig?
Jag kollade "Final Exit" på Amazon och chockades av de höga betygen.
Några höjde den till skyarna-
-trots att boken hade hittats intill deras närståendes kroppar.
Jag måste fråga dig en sak.
Varför fortsätter du att ringa till sjukhuset?
Det gör jag inte.
- Vad? - Jag har spårat dina aktiviteter.
Jag har sett mobilräkningarna, samtalen, de tomma vinflaskorna.
Det verkar som att alla år som du har läst deckare äntligen bär frukt.
Försöker du trakassera sjukhuset för att de skrev ut henne?
Det är en intressant teori.
Jag vet inte vad jag gör.
Det måste upphöra.
De klantade sig.
Förlåt.
Vi kan alla kämpa stenhårt, men också erkänna oss besegrade.
Sluta kämpa och bara kalla en spade för en spade.
Vad gör man när en spade inte är en spade?
Ja, det finns såna saker i livet som inte är spadar-
-och vi kan bara låta dem vara så.
Jag är författare. Det är så svårt att lämna de spadarna odefinierade.
Jag inser det.
Problemet är att smärtan av att sluta sörja är...
Det är lika smärtsamt, till och med mer smärtsamt än sorgen själv.
Vi är ämnade att gå vidare.
Det är barnmisshandel att tvinga mig se dig skriva på skilsmässopappren.
Nån måste tyvärr bevittna mitt fiasko och vem är då bättre än avkomman?
En intressant teori att dryfta med min terapeut som jag får ha livet ut.
Det låter jättebra. Bara din far betalar för det.
Är du okej?
Jag kände att boken snart var klar. Romanen, egentligen memoarerna-
-med villospår för att förneka allt närmade sig nu 130 000 ord.
Mamma skulle få ordantalet på morgonen.
Hon skulle bli besviken för hur lite mitt skrivande igen hade gett.
Det fanns ingen Rotterdam-intrig. Inte ens delar av den som metafor.
Jag var i zonen där orden flödade och mitt bidrag till samhället-
-var viktigt och jag hjälpte till, men jag hade gjort mitt bästa.
Jag ser på fotot och undrar-
-om linjerna redan var dragna och vi visste det bara inte.
Elfs favoritdikt var "Om vänskap" av Samuel Coleridge.
"Jag hade också en syster. En enda syster."
"Hon älskade mig djupt och jag avgudade henne."
"Över henne öste jag alla mina ynkliga bedrövelser."
Trodde du verkligen att jag skulle tatuera in det på min rygg?
Ett litet tag var jag orolig, så ja. Det hade inte varit helt olikt dig.
Kan du se dig försöka förklara det för en kille som du ska ha sex med?
- Det kan döda stämningen. - Jag skulle aldrig få ligga igen.
- Underskatta dig inte. Du är ett kap. - Det är sant.
Fast jag har nackdelar som inte är direkt uppenbara.
Minns du när vi tittade på solförmörkelsen?
Det var så kallt.
Vi hade svetshjälmar på oss, va?
- Var fick du tag på dem? - Det har jag glömt.
Nån kille jag kände.
- Visst var det fantastiskt? - Ja.
- Totalförmörkelsebanan. - Heter det så?
Ja. Minns du inte vad pappa sa?
Totalförmörkelsebanan passerade över oss tidigt på eftermiddagen.
Nästa ska inte komma förrän om 1 500 år eller nåt sånt.
- Då antar jag att jag missar den. - Jag med, antar jag.
Vem vet?
Vad handlar din bok om?
Oss.
Den handlar om oss.
Text: Thomas Jansson Scandinavian Text Service
Ansvarig utgivare: Kristina Pesznecker Scanbox Entertainment Sweden AB