Акапулько
Що ж, було смачно.
Компліменти шеф-кухарю.
Це ж ти готувала.
Знаю.
І роблю комплімент собі.
А тепер що?
А тепер допоможеш мені скласти до кінця цей пазл.
Для того, хто живе сам, тут забагато деталей.
Дякую, Рольфе.
То ти не підеш на панахиду по дону Пабло?
Він же був тобі як наставник.
Там будуть люди, з якими буде незручно зустрітися.
Знову ти про Хулію?
Що означає «знову»?
Та ти наче одержимий нею.
Сам кажеш:
«Це історія про нашу сім’ю та курорт».
Але вона лише про Хулію.
Краще продовжу розповідати.
Тоді побачиш, що вона не лише про Хулію.
От, наприклад, наступна частина.
Гаразд, вона теж про Хулію, але без страждань.
На курорті готувалися до грандіозного святкування Нового року.
Але в нас був один вільний вечір.
…надати нашим гостям тільки найкраще.
І ще одне
про завтрашню різдвяну вечерю для персоналу.
Я знаю, що за традицією це єдиний раз на рік,
коли всім працівникам можна привести з собою на вечерю пару.
Цього року…
ми цю традицію продовжимо.
Так!
Чому ми аплодуємо? Щороку ж так.
-Не знаю, але вона кльова. -Так.
Цього року ми всі так важко працювали.
Завтра я вам віддячу якнайкраще.
Гроші, гроші.
Ми побудемо разом.
Буде ще дещо, й я знаю, це те, чого ви чекали.
-Гроші, гроші. -Так.
Я заспіваю вам різдвяну пісню.
Побачимося на вечері, мої дорогенькі.
Чеде, не забудь…
Чеде, ходімо.
-Гей! -Гей.
Ух ти, яка краса.
Я б таку сукню носив.
Дякую.
Хочу завтра справити на Даян враження.
-А, точно. У вас же зустріч. -Так.
-Переживаєш? -Так. Я просто…
Невже вона справді виставить мої сукні в нашій крамниці?
І все завдяки Чедові.
Як чудово він придумав пошити сукню за моїм ескізом.
Клас. Чед молодець.
Навіть іменну етикетку зробив.
Так сукня наче гідна бути в магазині.
Секундочку.
Як ти дозволив Чедові
й далі привласнювати заслугу за сукню?
Ти дав йому перемогти.
Спокійно, Г’юґо.
Ця частина про Хулію
й про те, як вона крок за кроком почала дізнаватися правду.
Наче складала… пазл.
О боже. Це тому ми його збираємо?
О ні. Таке кліше.
-Ні. -Це красива метафора.
-Ні. -Просто слухай далі.
Надіюся, у вас з Даян буде краще,
ніж у Ґрейс Пул з Бертою.
Максімо, ти читаєш «Джейн Ейр»? На чому зупинився?
На тому, що вона зустріла свого майбутнього чоловіка,
але поки що вона з іншим.
Збираємо пазл.
Стоп. Сюди не підходить.
Росо, ще одна партія готова!
Вітаю. Чим можу допомогти?
Мене взяли сюди на літо.
Справді? Дивно.
Чому?
Гарних зазвичай ставлять працювати біля басейну чи в барі,
щоб їх бачили гості.
Думаєш, я гарна?
Ні, я мав на увазі… Я хотів сказати…
Давай покажу тут усе.
Гаразд.
Це пральні машини,
й це теж.
Ось і все.
Яка краса.
Може, це здасться дивним,
але чи підеш завтра зі мною на вечерю?
Як цікаво. Залюбки.
Але я навіть не знаю, як тебе звати.
Ой, точно. Вибач. Я Мемо.
Я Лорена. Приємно познайомитися.
Що треба знати про роботу в пральні?
Я маю єдину пораду, точнше, застереження.
Начальниця пральні просто мегера.
Уяви людожера з найстрашнішого дитячого кошмару.
Знаєш, як я її називаю?
-Тітка Лупе! -Ні.
Трохи гірше, бо…
Чому ти розмовляєш з моєю небогою?
Мемо запросив мене на завтрашню вечерю.
Хіба ж не мило?
Дуже мило.
-Іди заповнюй документи. -Добре.
Я скоро.
Мені вас теж називати тіткою Лупе чи…
Скривдиш її…
-відрубаю тобі яйця. -Зрозумів.
Ґабріела.
Стоп.
Яка ще Ґабріела?
Подружка твоєї юності.
Перша дівчина, з якою ти цілувалася.
Її звали Роберта.
А я її Ґабріелою називав.
Роберта.
Що тут діється?
Знала, що ти погано на неї впливаєш.
Завжди бачитесь крадькома
й займаєтеся хтозна-чим.
Я чула плітки.
Сусіди різне про вас кажуть, але я не хотіла вірити.
А тепер точно знаю й більше не хочу бачити вас разом.
Чекай, мамо.
Це через мене. Я дещо від тебе приховував.
Кілька тижнів тому
ми з Робертою почали зустрічатися.
А Сара допомагала непомітно виводити її з дому.
Вибач.
-Роберто! -Доньє Норо.
Як чудово.
Це ж мій синочок.
І дівчина мого сина заслуговує виходити через двері.
До побачення, Роберто.
До побачення.
Син зустрічається з найкращою подругою дочки.
Що скажеш?
Гарна ми пара?
Я тут подумала…
а чому Роберта прокрадалася через кімнату Сари,
якщо твоя ближче до вхідних дверей?
Вхідні двері.
Як нерозумно.
І як я міг про них забути?
І що тепер робити?
Мама стала така підозрілива.
Ми ледь не попалися.
Через допитливих сусідів тепер не зможу бачитися з Робертою.
Страшно подумати, що зробить мама, якщо ще раз побачить нас разом.
Якби ж я міг зарадити, Сарапе.
Та не знаю, чим.
Можу хіба що влаштувати вам спільний вечір,
на якому вам з Робертою не доведеться переживати через маму.
Ти про що?
Можете завтра прийти в готель на вечерю.
Поговорите, потанцюєте й відпочинете.
Удамо, що Роберта – моя дівчина,
а ти – дівчина Мемо.
Ну ти даєш. Було б супер.
-А якщо в Мемо вже є дівчина? -Смішно.
Я б знав, якби Мемо запросив когось на вечерю.
Це кумедно.
Але в мене вже є пара. Лорена. Вона новенька.
Серйозно?
Ну добре, прийдеш на вечерю й відшиєш мою сестру.
Треба, щоб мама повірила, що Сара йде з тобою.
А Сара на таке погодиться? Не хочу її скривдити.
Я знаю, що вона в мене закохана.
Думаю, вона переживе.
Довірся мені. Я так само вчиню з Робертою.
Причину сказати не можу. Просто знай, що це важливо.
Згода.
-Відшию її перед вечерею. -Кого відшиєш?
Відшию кожну, хто до мене підійде. Бо я буду з тобою, Лоло.
Як бачите…
мої сукні можна надіти і на пляж, і в клуб.
І ціна доступна.
Гості будуть раді підтримати місцевий продукт,
отримуючи при цьому якість і стиль, на які вони заслуговують.
Знаєш, кого ти мені нагадуєш?
Хімену? Вона теж стоїть на рецепції й ви завжди нас плутаєте.
Так.
А ще мене.
У твоєму віці я була така ж амбіційна.
Це ж добре?
Дорогенька, це казково.
Давай так.
Для початку виставимо в крамниці кілька твоїх суконь.
Якщо їх куплять, поговоримо про розширення асортименту.
О боже. Дякую, Даян.
Як швидко зможеш відшити десяток?
Спитаю у своєї кравчині і в Чедової теж.
У Чеда немає кравчині.
Вона пошила для мене цю сукню.
Повір, де б Чед її не роздобув, він це не сам придумав.
Приємного відпочинку.
-Гей, Максімо. -Хімено.
Біжу додому
по сестру, щоб прийти з нею не вечерю,
але в роздягальні прибираються.
-Можна залишу сумку на годинку тут? -Авжеж.
Заберу її ввечері.
Дякую.
Побачимось.
Кохаю тебе, Максімо Ґальярдо.
Так і сказала?
Могла сказати.
Не віриться, що мої сукні продаватимуть у крамниці.
Я такий за тебе радий.
Маму дуже непросто вразити.
Я сам цього не знаю. Я ніколи її вражав.
До речі, хто пошив мою сукню?
Мені знадобиться допомога.
Знаєш, її пошили…
Знаєш що? Не можу згадати.
Піду до мами на вечерю.
Побачимося там.
-Вибачте. -Знаю,
з собою вголос не розмовляють,
але хочеться думати, що тоді
Хулія спитала себе…
Якщо подарувати сукню придумав не Чед, тоді хто?
Це наче пазл. Наче головоломка.
Так, красива метафора.
Як я тобі?
Твої сестри кравчині.
Не могли привести до ладу твою сорочку?
Ну вибач, вони шиють тільки сукні.
Ти б попросив шеф-кухаря приготувати стілець?
Піду засмучу Сару.
Можна тебе на хвилинку?
-Авжеж. -Дякую.
Саро,
мені дуже-дуже-дуже неприємно отак розбивати тобі серце.
Знаю, Максімо вже тобі сказав, але…
я зустрів іншу.
У неї в пральні закінчується зміна,
-й через годину вона буде тут. -Добре.
Твоя сестра така сильна.
Пабло?
Норо.
Не завадив?
Ні.
Готуюся до завтрашньої поїздки.
Я не була в Мехіко з 1979 року, коли приїздив Папа Римський.
Я тому й прийшов.
Хотів подякувати за те, що розказала мені про онука.
Для мене це був сюрприз.
Я купив йому подарунок і написав синові листа.
Знаю, я багато прошу,
але якщо буде час,
поки будеш в Мехіко на операції,
зможеш віднести це їм?
Це ведмедик у червоній курточці.
У Віктора був такий самий.
Так, пам’ятаю.
Так мило.
Зроблю все можливе, Пабло.
А ще знай,
що я шкодую про те, як усі ці роки поводився.
Схоже, я завдав болю багатьом людям,
у тому числі тобі.
Пробач.
Ти наламав дров.
Та не думаю, що винний тільки ти, Пабло.
Це й через готель. Він змінює людей.
Ти це знаєш.
Тому я переживаю, що Максімо там працює.
Розумію.
Але там працюють прекрасні люди.
І працьовиті, як твій син.
Якби ти краще пізнала готель,
довше там побула,
ти б сама побачила.
Якби ж я могла.
Але я погано бачу.
-Привіт, Хіме. -Привіт, Хуліє.
-Ти така красива. -Дякую.
Де ж помада?
Моя сукня?
МАКСІМО – ВІТАЮ В «ЛАС-КОЛІНАСІ»! ХУЛІЯ
Максімо.
Коли Хулія дізналася правду про сукню,
вона могла перейти до наступної частини пазла:
з ким їй бути?
З Чедом…
Чи зі мною?
Класна сукня.
Дякую. Це мій дизайн.
Сама пошила?
Ні. Її пошив мій хлопець.
Узагалі-то ні.
Я щойно дізналася, що її пошив інший.
Друг, який, як мені іноді здається, може бути не просто другом.
Та не зрозумій неправильно.
Мій хлопець чудовий. Хоч він і не…
не здатний на такі вчинки.
А друг здатний і постійно щось таке робить.
Ох, я так заплуталася!
Тому й розповідаю все це незнайомці, наче якась божевільна.
Не переймайся.
Усі знають, що найкращі поради можна почути в жіночому туалеті.
Так і є.
Я розумію твої почуття.
Я й сама донедавна була розгублена,
бо не знала, чи зможу де з ким більше ніж просто дружити.
Я послідувала за серцем,
і тепер ми ідеальна пара.
Я щаслива.
Тож слідуй за інтуїцією.
Ти найкраща. Дякую.
Ґабріела.
Роберта.
-Хулія. -Так.
Ну добре.
-Максімо, можемо поговорити? -Звісно. Що таке?
О ні.
Дон Пабло з моєю мамою?
Справді? З радістю з нею познайомлюсь.
Ні, ти не розумієш.
Якщо вона прийшла, сталося щось погане.
Поговоримо потім?
Не можна було, щоб мама побачила Сару з Робертою.
Мамо. Чого ти прийшла?
Пам’ятаєш, як ти мене сюди привів?
І я зустріла давнього друга, Пабло.
Він мене запросив.
Дон Пабло?
Дон Пабло – твій друг?
А чому не сказала, що знаєш мого боса?
Ну, якби ти сказав, що твого боса звуть Пабло…
-Дон Пабло. -…я б тобі сказала.
Ти ніколи не розповідаєш про роботу,
йдеш рано вранці, а повертаєшся пізно вночі
і тхнеш соромом.
Я ж казав, що це хлорка.
Словом,
він запросив мене на вечірку, от і все.
Випити хочеш? Чекай тут.
Бето, налий мені пуншу.
Що робити?
Гірше й бути не може. Мама побачить Роберту й…
Не бійся. Я тебе не покину, обіцяю.
Мемо.
Тут мама, тому вдай, що ти Сарин хлопець.
Гаразд.
Але ненадовго, бо Лоренина зміна закінчується через 40 хвилин.
До того часу мама вже піде, я про це подбаю.
Візьміться за ручки.
Дякую.
Чесно кажучи, я непокоюсь через спокуси.
Тримай, мамо.
Дякую.
Ви вже розмовляєте.
Круто… й дивно.
Так, ми щойно познайомилися.
Вона чудова.
Я саме питала в Хулії,
чи, на її думку, є в готелі хороші, працьовиті люди.
Авжеж, є.
-Роберто. -Вітаю, доньє Норо.
Роберта. Це Хулія.
Привіт. А ми вже знайомі.
Роберта – дівчина Максімо. Хіба вони не милі?
Сідаймо всі за стіл.
Так. Ходімо.
-Так, після вас. -Ходімо.
Після вас.
Як мені бути? Я на липовому побаченні перед дівчиною, яка мені подобається.
Просто жах.
Та ні, це добре.
Я помітив, що сестри завжди відшивають тих, хто за ними впадає.
Проте варто комусь з тих хлопців знайти іншу,
як сестри несподівано
в них закохуються.
Покажи Хулії, що вона втрачає, й сам побачиш.
А ти таки знаєшся на жінках.
Суть у впевненості.
Лорено! А чого ти тут?
Ми з тіткою закінчили раніше.
Що з костюмом?
Це різдвяна вечеря, а не вар’єте.
Максімо. Мемо.
Сідайте з друзями до нас.
Ідіть. Ми зараз прийдемо.
Ми скоро.
От лихо, Максімо. Що тепер робити?
Я на липовому побаченні перед дівчиною, яка мені подобається.
-Ти ж щойно казав… -Ну ні.
Не смій мені цим дорікати.
Чим цей жарт поганий? Наче смішний.
Не знаю, він трохи…
-Різкий? -…образливий.
На ток-шоу його б оцінили. Ноти для моєї пісні дістав?
Прокляття.
Просто клас. І як музиканти знатимуть, що грати?
-Прокляття! -Ти забув про музикантів?
-Вибач. Я просто трохи… -Забувся. Як і завжди.
За мною, в мій кабінет.
Присутність мами на вечері все ускладнювала.
Поки я міркував, як сказати Хулії, що Роберта мені не дівчина,
Мемо думав, як одночасно бути на двох побаченнях.
Тільки подивіться. Мемо так нервується. Ну хіба не красива пара?
Вони чарівні.
Мемо, любчику, сядь ближче, щоб я вас сфотографувала.
Будь з нею чемний, зрозумів?
Як давно ви зустрічаєтеся?
-Скільки вже? Кілька тижнів? -Десь… Не знаю.
Гарно.
Іноді можна з кимось довго дружити, а потім
-одного дня щось міняється. -Так.
Ніч, коли ми дивилися фільм і вперше поцілувалися,
була найкраща в моєму житті.
Я добре цілуюся.
Я теж.
Усе, знайшов одного маріачі. Чи правильно буде маріачо?
Минув ще один рік, і я не розумію, Чеде.
На роботі ти байдикуєш.
Не відходиш від своєї дівчини.
Що ти в житті хочеш?
Бо я твоя мати, але й гадки не маю.
Я теж не маю. Намагаюсь зрозуміти.
Знаєш, нелегко жити за стандартами Даян Девіс.
Твоя правда. Нелегко.
А знаєш, що ще нелегко?
Коли тебе називають актрисою-невдахою. А я тоді була молодша за тебе.
Я сама виховувала сина, а таблоїди висміювали мене
за те, що не казала, хто батько,
бо я знала, що так для тебе краще.
Я починала з низів і сама проклала собі шлях нагору.
Ти почав з вершини й просто пливеш за течією.
Тому я спитаю ще раз. Що ти в житті хочеш?
Хочу, щоб ти мною пишалася.
Нам ще співати різдвяну пісню.
Перепрошую, я мушу відійти. Рада була всіх вас бачити.
Приємно було познайомитися, Хуліє.
Рада, що тут працюють такі хороші люди.
Ти мав рацію, Пабло.
Дон Пабло.
Гарна в тебе сукня.
Дякую.
Її пошила одна особлива людина.
-Ще побачимося. Приємного вечора. -Така чудова дівчина.
-Це я пошив для неї сукню. -Що?
Це напівсекрет.
А Хулія про це знає?
Авжеж, ні, та, може, колись дізнається.
Вона знає. Сама мені сказала.
Хулія знає, що це ти.
-І ти їй подобаєшся? -Що?
-Іди поговори з нею. -Не можу лишити вас з Сарою.
Якщо щось піде не так…
Прошу всіх сісти по своїх місцях.
-Іди. -Ні. Я вас самих не покину.
Такі голубки.
Вітаю вас на різдвяній вечері!
Так, жарт таки образливий.
Дякую вам за ще один прекрасний рік.
І окрема подяка моєму синові Чеду.
Чеде, синку, заспіваєш зі мною?
Перепрошую, я на хвилинку.
Усім було ніяково.
Ми всі застрягли за тим столом.
Усі сиділи не з тими, з ким хотіли.
А потім…
сталося таке,
що всіх здивувало.
Що робить Лупе?
Куди вона?
Тобі видно?
Ні, не дуже. Так гарно співає.
Далі ми самі. Дякую.
Максімо.
Як ти знав, де я?
Бо між нами є зв’язок.
І я шукав у семи інших місцях.
-Щодо Роберти… -Дозволь…
Я з нею говорила. Вона мила. Я за вас рада.
Вона не моя дівчина.
Я просто її прикриваю.
Ти єдина, з ким я хочу бути.
Що таке?
Ти казав правду. Ти добре цілуєшся.
Акапулько
Переклад субтитрів: Аліє Бекірова