АКАПУЛЬКО
Отам ти подарувала мені свою книжку «Джейн Ейр».
Єдина книжка, яку ти прочитав.
А за тією рослиною я ховався
і спостерігав, як ти працюєш на рецепції. А ти й не знала.
Я знала. Всі знали.
Даян якось навіть спитала, чи не хочу я судової заборони.
Серйозно?
Ти ба!
«У МІСТЕРА ТОРТУҐИ»
Замість мого бутика тут тепер оце?
І все одно спогади про ті часи
досі отут.
Ти не думала про можливість повернутися в той період нашого життя?
Пригадати ті почуття.
Не знаю, Максімо.
Стільки років минуло. Стільки всього змінилося.
Ми змінилися.
А може, глибоко в душі
ми ніколи не міняємося?
Дуже романтична думка.
Мушу сказати...
Я рада тебе бачити.
Бачу, в тебе все добре.
Не відповіси?
Ні. Нізащо. Та це...
Це мої ділові партнери, які знають, що я у відпустці,
й можуть дзвонити тільки в терміновій справі.
Може, таки варто відповісти?
- Чи ні. Але, може, таки варто? - Відповідай, я не проти.
У мене горять строки відкриття нового бутика в Мілані,
- а мій телефон відключений, а ти давай. - Добре.
Нам усе одно вже пора прощатися.
Хіба? Бо нам необов'язково...
Максімо слухає.
Це лише одна хвилинка.
Секунду.
На добраніч, Максімо.
Ні.
Що?
Я такий ідіот!
Зіпсував вечір з Хулією.
І замість снідати з нею в мій останній день в Акапулько,
я сиджу тут з вами, дотепниками.
Щоразу, як у нас з Хулією все налагоджується, я все псую.
Чому, Г’юґо? Минуле завжди повторюється?
Якщо ти знаєш всесвітню історію...
То був ранок після урагану,
і всі прибирали його наслідки.
- Що, не чекав такого повороту? - Ні.
Небо вияснилося,
а моя сім'я повернулася додому, пересидівши ураган на автостанції.
Мемо з Лореною відзначали своє вже друге незвичайне освідчення.
ЧЕД ДЕВІС ГЕНМЕНЕДЖЕР
А Чед вживався в роль генерального менеджера.
Усе поверталося на круги своя.
За винятком маленького факту, що я все спаскудив.
Через мене Алехандро Вера вкрав Книгу таємниць.
І я відчайдушно прагнув її повернути.
Максімо.
Проходь.
Сідай.
Сеньйор, вибачте, я хотів...
Дочекайся, коли стихне звук чаші.
Говори.
Тепер я спокійніший
і зосередженіший.
Що я можу для тебе зробити, Максімо?
Я знаю, що ви забрали з кабінету дона Пабло журнал.
І мені дуже-дуже-дуже-дуже треба забрати його назад.
Забагато «дуже».
Але я його не віддам.
Ви його вкрали. Це незаконно.
Незаконно?
Так само незаконно, як зберігати конфіденційну інформацію про гостей?
Чи так само незаконно, як потім нею їх шантажувати?
Я ж допоміг вам з сеньйором Дельґадо. Нащо ще вам журнал?
Після того, як з'ясувалися певні обставини,
я планую зміни в структурі власників готелю.
Персонал залишиться,
а Даян і дона Пабло до кінця дня тут уже не буде.
Що? Ви не можете так...
Максімо, через тебе я знов рознервувався.
Сеньйор Вера...
Максімо, а знаєш, чого коштує успіх у бізнесі?
Часто ти бачиш, щоб такі, як ми, забирались на саму вершину?
Якщо для цього знадобиться в будь-який спосіб когось здолати,
я це зроблю.
Не так мала продовжитися історія.
Чия історія?
Твоя, Максімо?
Чи їхня?
Твоя відданість Даян і дону Пабло викликає захоплення,
але вона хибна.
Ти знаєш, де вихід.
Ідіть геть.
Сара все ще побивалася через Аїду,
а мама робила все можливе, щоб її підбадьорити.
- У нас чудова новина! - Ми переїжджаємо в Нью-Йорк?
У нас трохи менш чудова новина!
У тебе всі п'ятірки!
А я казала: якщо отримаєш самі п'ятірки,
підемо святкувати в «Лас-Колінас».
Ти сказала це з сарказмом, бо думала, що цього не буде.
А сталося.
Не треба нічого святкувати. Я вчитимусь у своїй кімнаті.
Навіщо? У тебе ж і так п'ятірки.
Для наступного турніру.
Він же нескоро. Що ти з нею зробив?
Я рідну дочку вже не впізнаю!
Мамо, мені не потрібне свято.
Кохання для мене померло,
і цей етап життя назавжди скінчився,
тому мені нічого не треба, крім книжок.
І повітряних кульок.
Ну хоч кульки сподобалися.
Максімо!
Нарешті ти нас порадував своєю присутністю.
Ураган сам після себе не прибере.
Тому давай до роботи. Бігом!
Дульсе, я твій начальник. Ти не можеш мені вказувати.
Поки що не можу. Та колись зможу.
- Скоро. Дуже скоро. - Добре.
Мені було не до ігор Дульсе.
«Добре»?
Я мав розказати найліпшим друзям, що я накоїв.
У моїй уяві це було значно цікавіше!
На щастя, вони сприйняли добре.
Ти здурів, Максімо? Є «Книга таємниць»?
І ти віддав її сеньйору Вера? Який жах!
Згоден, жах. Гіршого я в житті не робив.
Це вже точно.
А в тій «Книзі таємниць» багато знаменитостей чи...
Мемо, зосередься на тому, який я жахливий.
Зате я ой як на цьому зосереджена, Максімо.
Як ти міг? Після всього, про що ми говорили.
Якщо чесно, дещо з цього сталося ще до нашої розмови.
Пробачте. Я заплутався. І тепер Книга таємниць у номері Вера,
наче бомба, що от-от вибухне.
Ще і яка бомба!
А просто цікаво,
там є щось про Лінду Гамільтон? Про «Дюран-Дюран»?
А про місіс Ті?
Стривай. Ти сказав, книга в номері Вера?
Спробуймо її повернути.
- Поки він її не використав! - Але Вера має охоронця.
І що?
Даян стільки для мене зробила.
Повернути книгу – найменше, що я можу зробити.
І так почалася велика гонитва 1985 року за Книгою таємниць.
Номер Алехандро високо, крізь заднє вікно не пролізти.
А значить, ми зайдемо крізь передні двері.
Я вмію привертати до себе увагу.
Я відверну увагу охоронця.
Поможіть! Благаю, поможіть!
Не хочу нікого відволікати від роботи,
але на мене впав візок з багажем,
і тепер я не можу вилізти з-під важезних справжніх валіз.
Поможіть хтось! Особливо якщо маєте досвід роботи у сфері безпеки.
Даруйте, я нічого не замовляв.
Хороша новина в тому,
що в меню є не тільки їжа й напої.
Ану стоп. А тобі обов'язково вдягатися сексуально?
Це аж так необхідно?
Треба ж якось відвернути його увагу. І я завжди мріяла бути дівчиною Бонда.
Просто підіграй мені!
Ти ж мав узяти охоронця на себе!
Мав! Ану ж у нього є брат-близнюк?
Як приємно.
Агов!
Давай, Хуліє!
- Ми змогли! - Авжеж, змогли.
Ти що, вбила містера Вера?
Ти вбила Алехандро Вера?
Максімо!
Максімо, я скрізь тебе шукаю.
Хоч що ви тут робите, перестаньте.
Ми повинні повернути Книгу таємниць, поки ще не пізно.
Уже пізно.
Містер Вера саме розмовляє з Даян.
Що? Ні.
Дон Пабло, я повинен вам щось розказати. Це все через мене.
Я вже знаю, Максімо.
І знав учора.
Але що зроблено, те зроблено.
А тепер даруйте,
я маю лише кілька годин, щоб завершити всі справи.
Сьогодні ж мій останній день.
А чого ти вирішив, що я щось знаю
чи маю якесь відношення до цієї ідіотської книги?
Може, це вигадка. Роман, який пише дон Пабло.
Він такий вигадник.
Якось на Різдво засипав снігом вестибюль, мало не зіпсував підлогу.
- Але це було того варте. - Даян, я захоплююся твоїми аргументами.
Біда в тому, що в книзі є згадка й про мене.
Подробиці, які знаєш тільки ти.
І якими я поділився з тобою на нашій приватній, як я думав, вечері.
Тепер мені все ясно.
Це через те, що я не відповіла на твої залицяння.
Як по-мужланськи.
Аж ніяк, Даян.
Ти сказала, що хочеш між нами суто ділових відносин. І я це поважаю.
Річ у тому, що отак я веду бізнес.
Ось які ти маєш варіанти.
Перший: я викуплю твою частку в готелі за справедливою ринковою вартістю.
А щоб не було образ, накину ще десять відсотків.
Скажеш працівникам, що хочеш, і підеш на власних умовах.
«На власних умовах»? Ти серйозно?
Другий: я розкажу пресі, що ти зробила.
Втопчу твою репутацію в бруд,
постояльці від тебе відвернуться, й готель занепаде.
А я викуплю твою частку за смішні гроші.
Скажи, Даян,
як ми вчинимо?
Невже Даян і дон Пабло тут більше не працюватимуть?
Чекай.
Даян – власниця мого бутика. Значить, і мене виженуть?
Навряд чи сеньйор Вера позбудеться чи не найприбутковішої працівниці.
І він лишить весь персонал.
Яке полегшення.
Принаймні ми є одне в одного.
Отож-бо й воно, Хуліє. Я збираюся звільнитися.
Усе це сталося тільки тому,
що я злякався, що посаду керівника отримає Дульсе.
Я будь-що хотів їй завадити...
- Ні. - ...навіть зрадивши свого вчителя
- і друга. - Ох, Максімо, коханий.
- Ти ж ненавмисно. Ти не хотів... - Знаю.
Ненавмисно чи ні, а глянь, що я накоїв.
Хуліє, мені не подобається, ким я стаю.
І тобі теж.
Якщо я лишуся, стане ще гірше.
Тому я піду сьогодні до Вера й скажу, що звільняюся.
Саме через це я й знаю, що ти той, хто мені потрібен.
Дядьку, ви одне одному підходите.
Вона хотіла розкрити у вас найкращі риси.
Повірте, я це знаю.
Джо, поки ми не пішли, ти не міг би...
Бос, я завжди на крок попереду.
Я вивідаю в адміністратора, в якому номері Хулія,
хай навіть доведеться бути поганим Джо.
- Що за «поганий Джо»? - Краще тобі не знати.
А якщо я не знайду нової роботи?
І буду жебраком, який продає на пляжі пиріжки?
Знаючи тебе, це будуть найсмачніші на світі пиріжки.
Або ж керуватимеш одним з моїх численних бутиків.
Так! Обираю Париж.
Добре, але найбільший бутик буде в Мілані.
Агов, голубки!
Даян скликає всіх працівників у фоє.
Це щось важливе.
Очей не відірвати.
Я ніби одружився з іншою жінкою.
Не те щоб я цього хотів. Просто ти така сама, але краща.
Не краща, а інша. І водночас така сама, як була.
Я намагаюся сказати, що кохаю Нору всякою.
Розслабся, я знаю.
Просто останнім часом я приділяла собі трохи більше часу.
Дякую, коханий.
І чого ми сюди приїхали? Я ж сказала, що не хочу відзначати.
Поїли б те, що лишилося з учора.
А нічого не лишилося. Я вночі зголоднів. Вибач.
Привіт, Саро.
Цього разу я взяла незмивний маркер.
Щоб цифри не змилися.
Твоя мама все мені розповіла.
Це правда, мамо?
То було неважко, доню.
Власне, це було не зовсім так.
Виявилося, це таки було важко.
- Це будинок Аїди? - Алло, це будинок Аїди?
Це будинок Аїди? Вибачте. Дякую.
Мама з Естебаном цілий день намагалися дізнатися адресу Аїди.
А почали з останніх трьох цифр у номері її телефону: нуль, нуль, нуль.
Алло, це будинок Аїди?
Це будинок Аїди?
Алло, це будинок Аїди?
- І з 692 спроби їх спіткала удача. - Аїда?
Алло! Алло, Аїдо. Це мама Сари.
Ого.
Привіт!
Чого ви приїхали?
Що за питання? Ми приїхали на вечерю-сюрприз для Сари.
Ти обіцяв посадити нас за найкращий столик. Не забув?
Тепер згадав.
Вибачте, сьогодні шалений день.
- Усі сюди. - Ходімо!
Подивіться, будь ласка, на другий поверх.
Даян Девіс.
Вітаю, мої дорогенькі!
Я хотіла, щоб ви перші почули,
що хоч як сильно я люблю кожного з вас
і з великим задоволенням керувала всі ці роки «Лас-Колінасом»...
настав мені час покинути курорт і рухатися далі.
Що сталося?
Але не бійтеся, це не кінець,
а, скоріше, новий початок.
Я вирішила залишитися в Акапулько
і відкрити мережу тренажерних залів і танцювальних студій для жінок,
щоб ми розкрили в собі найкраще.
І відчули свою внутрішню силу.
Так!
Я потім поясню, коханий.
Жду не діждуся.
Тепер, коли я більше не очолюю «Лас-Колінас»...
я можу нарешті зробити оце.
Я дуже-дуже-дуже-дуже довго чекав, щоб сказати,
що я тебе кохаю, Даян Девіс.
І відтепер я буду
«Гектор, на інших жінок не еректор»!
Це не привід сьогодні сумувати.
А привід святкувати – коштом нового власника.
Тож дякую, містер Вера, за гори омарів та ікри.
І в мій останній день як власниці «Лас-Колінаса»
я взяла назад улюбленого працівника, який дуже щедро наливає.
Пані та панове, Бето повернувся!
Бето! Бето!
Сьогодні першокласна випивка коштом готелю!
Міс Даян.
Хтось пам'ятатиме вас за стиль, а хтось – за ваш характер.
А я пам'ятатиму вас за вашу людяність.
Дякую, міс Даян.
О ні. Ні. Тільки не ви.
Я поки ще не готова.
Моїм головним завданням було захищати вас і готель.
Пробачте, що не впорався ні з тим, ні з тим.
Що ви таке кажете, дон Пабло?
Готель став процвітати саме завдяки вам.
А інколи завдяки тій нашій книзі.
Вона нам добре послужила.
До пори до часу.
Хороші в нас тут були часи, еге ж?
Найкращі.
Узяти тобі чогось, кохана?
Ні, дякую. Я не голодна.
І вже кілька днів.
Тільки постійно нудить.
- Ти вагітна. - Що?
Як ви знаєте?
Я ж твоя тьотя. Я все знаю.
А ще, коли твоя мати була тобою вагітна,
то весь час пила воду з халапеньйо.
Як цікаво!
Так.
Приїзд моїх рідних і промова Даян
трохи мені затримали.
Але настав час розшукати Вера й розказати йому про мої плани.
Однак він знайшов мене перший.
Ось ти де, Максімо. Бачу, розважаєшся з сім'єю.
Сеньйор Вера, я хотів би поговорити з вами...
Зачекай. Не хочу бути грубий з твоїми рідними.
- Вітаю. Радий знайомству. - Взаємно.
Ви, напевно, дуже пишаєтеся сином. Він такий працьовитий і відданий.
Доньє Норо, я чув, ви виховували його майже сама. Дуже вражає.
Вражає таке густе волосся...
Так. Він такий.
На жаль, готель переживає переміни,
і зміни неминучі.
Зміни, які декому буде важко прийняти.
Надіюся, ваш син мені з цим поможе
на посаді нового керівника.
Що скажете,
дон Максімо?
Максімо, триматимеш нас у напрузі?
Я не так уявляв цю мить.
І пам'ятаю, що казав Хулії, але це була моя давня мрія.
Так.
Я згоден.
Разом ми будемо вершити великі справи й виведемо готель на новий рівень.
- Лишу вас святкувати. Даруйте. - Дякую.
Керівник.
Дон Максімо!
Ні. Звучить якось дивно.
Так тримати, Брюсе. Спрінґстін. Ти ж тепер «бос»?
У моїй голові це звучало краще.
Хуліє, ну хіба не радість?
Так. Авжеж.
Він же завжди про це мріяв.
Що я мав сказати? Всі дивилися.
Доньє Норо! Сукня сидить неймовірно!
О, дякую!
Її пошила одна моя знайома дизайнерка, дуже талановита.
Як ви тут, Хуліє, Максімо, рідня Максімо. Що тут у вас?
Поки я шукав нормальну папаю, ти продала курорт?
Як так, мамо?
- Знаю, це важко для сприйняття. - Ні.
Кабельне телебачення. Ось що важко для сприйняття. А це просто безумство.
Якщо містер Вера тебе виганяє, я теж піду.
Я ще облазив не всі гори й об'їздив не всі країни.
- Так же кажуть? Об'їздити? - Послухай.
Подобається це мені чи ні, я тут більше не працюю.
А ти щойно знайшов у «Лас-Колінасі» своє місце.
Ти не уявляєш, як я цьому радію.
І ти нікуди не підеш!
- Але... - Чеде, ніяких «але».
Вера пообіцяв мені не звільняти тебе.
І, правду кажучи, мені тут потрібна своя людина,
яка стежитиме за Вера, щоб за першого ж його промаху
королева повернулася й забрала свій замок назад.
Замок?
Скажеш таке, мамо. Ти ніби говориш словами Гектора.
Точно.
Я повинна ще щось тобі розповісти.
Можеш не називати мене татом. Поки що.
Мамо!
Даруйте.
Дон Максімо.
Гей.
Я хотіла тобі сказати, що переміг найкращий.
Я явно поставила не на того коня.
Чи коней.
Тому
я піду зберу речі – й додому.
Стій.
Може, я ще пошкодую про це рішення, але ти довела,
що готова заради цієї посади на таке, на що не готовий я.
Хорошому керівнику завжди потрібна права рука,
людина, яка не цурається братися за неприємні аспекти роботи.
І я не уявляю, хто підійшов би на цю роль краще за тебе.
Дякую.
Якщо хочеш, посада заступника керівника твоя.
Ти серйозно?
Авжеж.
Для мене буде за честь помагати тобі з усім, з чим треба.
Приємно це чути.
Бо я оце збагнув, що ти ні разу не робила те, для чого тебе взяли.
Почни з миття посуду на цьому святі.
Тоді й поговоримо. Бігом.
Почекайте, дон Пабло.
Ви справді отак поїдете, мов ковбой у захід сонця?
Захід сонця буває над океаном, тому ні.
І ми обидва знаємо, що я не люблю прощатися.
Мені дуже прикро.
Через усе, що я накоїв. Не так ви мали звідси піти.
Зі мною все буде добре.
Моя робота в «Лас-Колінасі» все одно вже добігала кінця.
Я нарешті буду зі своїм сином і онуком, надолужу всі втрачені роки.
Але я ж вас підвів. Зрадив єдину людину,
- яка була мені за батька. - Максімо.
Я лиш хотів, щоб ти навчився
приймати важкі рішення, яких вимагає ця посада.
На якусь мить я завагався, чи ти зможеш.
І це було нормально.
А потім ти довів, що я помилявся.
Ти зрозумів, чого хочеш, і досяг цього.
Я тобою пишаюся.
Як я буду тут без вас?
Ти впораєшся.
Я так і сказав Алехандро Вера, коли порадив тебе на цю посаду.
Надіюся, це саме те, чого ти прагнув...
Дон Максімо.
На.
То був кінець епохи.
І водночас початок нового розділу.
Г’юґо, як на мене...
Якщо хочете побалакати, пошукайте собі інше місце.
Остання година сніданку лише для...
Учасників елітної програми.
Знаю. Просто я ще не бачив Хулію й не...
Вам байдуже, правда ж?
Що ж, Г’юґо. Ходімо.
Аж не віриться, що це той самий готель, за яким ти так скучав.
Мені теж не віриться.
Але так уже воно є.
Усе міняється.
У спогадах «Лас-Колінас» кращий, ніж у житті.
Так було не завжди.
Колись це був чарівний курорт.
Тут я прожив чи не найкращі моменти свого життя.
Як і багато хто інший.
Жаль, що ти не можеш повернутися в ті часи.
Було б чудово, правда, Г’юґо?
Було б.
Ходімо.
Ось ви де. Я вас цілу годину шукав.
До речі, вас оштрафували за пізній виїзд.
Авжеж, оштрафували. Треба було дещо зробити.
А тепер треба знайти Хулію.
Вона виїхала годину тому.
- Що? Чому ти не сказав? - Я сказав. Написав вам купу смсок.
Ой! Жодна не відправилася. Треба увімкнути роумінг.
Покричу на тебе потім. А зараз наздоженемо Хулію, поки не полетіла.
Хоч я й люблю доганяти когось по дорозі в аеропорт,
а чи не простіше буде написати Хулії смску й попросити не летіти?
Де твоє почуття романтики?
І я так і не попросив у неї номер телефону.
- Хто ці люди? - Підстраховка.
Мільярдер завжди повинен бути готовий до швидкої втечі. Про всяк випадок.
Ми не знаємо, чи далеко вона звідси.
Плюс в Акапулько в цю годину на дорогах затори.
- Пора нам політати на вертольоті. - Круто.
На рецепції сказали, що вона їде в аеропорт на чорному «лінкольні».
Не бачите її?
Вони ще їдуть?
Секунду. Мені знов написали.
Схоже, мені дали хибну інформацію.
Може, у вертольоті й не було потреби.
Хуліє!
Я думав, ти поїхала!
Я повинен тобі щось сказати!
Я вже здогадалася з твого вертольота!
Тепер я бачу, що згодився б і звичайний гольф-кар!
Що?
Може, дочекаєшся, коли зупиняться гвинти?
Ні!
Я боюся, що як не скажу зараз, іншого шансу вже не буде!
А я дуже...
- Хух. - О.
Довгенько ж вони зупиняються.
Так.
Послухай...
Тепер тут стало аж надто тихо.
Вибач, Максімо. Мені вже пора їхати.
Добре, добре. Я скажу швидко.
Отже.
З усіх помилок, які зробив у житті,
найбільша була – втратити тебе.
І перш ніж ти знов щезнеш з мого життя,
я хочу тобі сказати...
Я купив «Лас-Колінас».
Що?
Готель.
Я мусив.
Переважно тому, що тут жахливі сніданки.
Ясно, це дуже... імпульсивно.
Але впевнена, що в тебе є люди, які допоможуть тобі
відродити розкіш готелю.
Розумієш, отож-бо й воно. Це робитимуть не мої люди.
А я.
Хуліє...
У «Лас-Колінасі» я був найщасливіший.
Тому я передаю всі справи своєму заступнику,
щоб мати достатньо часу на відновлення курорту.
Може, мені допомагатиме дочка...
і одна топова дизайнерка.
Якщо тобі це цікаво.
Погоджуйся.
Хуліє.
Знаю, ти живеш цікавим насиченим життям.
Та ми могли б недовго побути тут...
Звісно, якщо тебе це влаштовує...
і подивитися, чи ми зможемо відродити велич готелю.
Ти хоч уявляєш, скільки знадобиться фарби,
щоб перефарбувати готель у рожеве?
Це означає «так»?
Я можу й почекати, але в тебе тут ціла аудиторія.
Що скажеш, Хуліє?
Ми обоє знаємо,
що наша історія ще не скінчилася.
Переклад субтитрів: Аліє Бекірова