Tur tu man iedevi grāmatu Džeina Eira.
Droši vien tā ir vienīgā, ko esi lasījis.
Un es mēdzu slēpties aiz tā auga,
lai skatītos, kā tu reģistratūrā strādā. Tu to nezināji.
Es zināju. Visi zināja.
Daiena man reiz jautāja, vai gribu tuvošanās aizliegumu.
Tiešām?
Tu re!
Neticami, kas noticis ar manu pirmo veikalu.
Un tomēr senās atmiņas par to, kā te viss bija,
joprojām ir te.
Vai esi domājusi, vai būtu iespējams atgriezties tajā dzīves posmā?
Atkal izjust to, ko tolaik?
Nezinu, Maksimo.
Pagājuši tik daudzi gadi. Tik daudz kas mainījies.
Mēs paši esam mainījušies.
Bet varbūt mūsu dziļākā būtība...
Varbūt tā paliek tāda pati.
Tas ir ļoti romantisks uzskats.
Man jāsaka...
ir prieks tevi satikt.
Šķiet, ka tev viss ir kārtībā.
Vai tu to pacelsi?
Nē. Necelšu. Zini... Tie...
Tie ir mani biznesa partneri, kas zina, ka esmu atvaļinājumā
un drīkst zvanīt tikai ārkārtējā gadījumā.
Tāpēc varbūt man vajadzētu pacelt?
- Vai ne. Bet varbūt? - Pacel! Viss kārtībā.
Man tuvojas termiņš, kad jāpabeidz projekts galvenajam veikalam Milānā,
- un manējais ir izslēgts, bet cel vien! - Labi.
Mums tāpat droši vien ir laiks beigt.
Tiešām? Jo mums nav...
Maksimo klausās.
Tas būs ātri.
Vienu mirklīti!
Arlabvakaru, Maksimo!
Nē.
Kas?
Esmu stulbs, stulbs cilvēks.
Salaidu ar Huliju dēlī.
Nu tā vietā, lai brokastotu ar viņu savā pēdējā dienā Akapulko,
es sēžu te ar jums, dumiķiem.
Kad vien varētu pieņemt pareizo lēmumu par Huliju, es nošauju greizi.
Kāpēc, Hjūgo? Vai pagātnei vienmēr lemts atkārtoties?
Nu, ja ko zini par pasaules vēsturi...
Bija rīts pēc lielās viesuļvētras,
un visi vāca iepriekšējā dienā radušos nekārtību.
- Ieskrēji tieši slazdā. - Jep.
Debesis bija noskaidrojušās,
kad, pārlaidusi vētru autoostā, mana ģimene atgriezās mājās.
Memo un Lorēna svinēja savu otro neparasto bildinājumu.
ČADS DEIVISS VADĪTĀJS
Un Čads turpināja iejusties savā lomā kā īsts vadītājs.
Viss atkal bija kā parasti,
izņemot to sīko faktu, ka es visu biju iznīcinājis.
Manis dēļ Alehandro Vera bija nozadzis Noslēpumu grāmatu.
Un es izmisīgi gribēju to atgūt.
Maksimo!
Ienāc!
Apsēdies!
Kungs, atvainojiet! Es gribēju...
Kamēr bļoda nav beigusi, nē.
Tagad.
Esmu daudz mierīgāks,
labāk koncentrējies.
Kā varu palīdzēt, Maksimo?
Zinu, ka paņēmāt no dona Pablo kabineta to grāmatu.
Un man tiešām, tiešām vajag to atpakaļ.
Ļoti daudz "tiešām".
Bet es nevaru tev to atdot.
Bet jūs to nozagāt. Tas ir nelikumīgi.
Nelikumīgi?
Tik nelikumīgi kā vākt konfidenciālu informāciju par viesiem?
Vai tik nelikumīgi kā izmantot šos noslēpumus, lai viņus šantažētu?
Ar Delgado kungu es jums jau palīdzēju. Kādēļ jums to grāmatu vēl vajag?
Esmu uzzinājis noteiktus apstākļus
un veikšu dažas izmaiņas manu īpašumu struktūrā.
Visi darbinieki paliks,
bet Daienai un donam Pablo līdz dienas beigām būs jāaiziet.
Ko? Bet jūs nevarat vienkārši...
Tu mani atkal satrauc, Maksimo.
Veras kungs...
Vai zini, kas vajadzīgs, lai biznesā gūtu panākumus, Maksimo?
Cik redzi tādu cilvēku kā mēs, kas pasaulē triumfētu?
Ja man būs jādara tas, kas jādara, lai to panāktu,
es to darīšu.
Šim stāstam nebūtu jābeidzas šādi.
Kādam stāstam?
Tavam, Maksimo?
Vai viņu?
Es apbrīnoju un cienu tavu uzticību Daienai un donam Pablo,
bet tā ir nevietā.
Tu pats pratīsi iziet.
Ejiet prom!
Kaut arī Sārai joprojām sāpēja sirds par Aīdu,
mamma darīja visu iespējamo, lai viņu uzmundrinātu.
- Mums ir neticami jaunumi! - Vai pārceļamies uz Ņujorku?
Mums ir mazāk neticami jaunumi!
Tev skolas liecībā ir tikai desmitnieki!
Vai atceries, ka teicu: ja tev būs desmitnieki,
dosimies uz Las Colinas nosvinēt?
Tu to teici sarkastiski, domājot, ka tā nekad nenotiks.
Un tomēr mēs esam te.
Nekas nav jāorganizē. Man ir labi tepat. Es mācos.
Ko tu mācies? Tev jau ir visi desmitnieki.
Gatavojos debatēm.
Tās būs pēc vairākiem mēnešiem. Ko esi izdarījis?
Es vairs nepazīstu savu meitu.
Mamm, man vakariņas nevajag.
Tā kā mīlestība man ir mirusi
un tas dzīves posms uz visiem laikiem beidzies,
man vajag vienīgi šīs grāmatas.
Un tos balonus.
Vismaz baloni viņai patika.
Maksimo!
Beidzot tu mūs pagodini ar savu klātbūtni.
Tā viesuļvētra pati aiz sevis nesavāks.
Tāpēc nāc un sāc piedalīties! Aiziet!
Dulse, es esmu tavs priekšnieks. Tu nevari mani komandēt.
Vēl nevaru, bet kādudien...
- Drīz. Ļoti drīz. Tik drīz. - Labi.
Man nebija laika Dulses spēlītēm.
Labi?
Man bija jāpastāsta saviem draugiem, ko esmu izdarījis.
Tas viss bija daudz jautrāk manā iztēlē.
Par laimi, viņi to uztvēra labi.
Maksimo, tu esi traks? Ir tāda Noslēpumu grāmata?
Un tu to iedevi Veras kungam? Tas ir šausmīgi!
Piekrītu - tas ir šausmīgi. Varbūt pats šausmīgākais, ko esmu izdarījis.
Pilnīgi noteikti.
Vai tajā Noslēpumu grāmatā ir minētas daudzas slavenības, vai...
Vai varam koncentrēties uz to, cik esmu šausmīgs?
Es uz to esmu ļoti koncentrējusies, Maksimo.
Kā tu to varēji? Pēc visa, ko runājām.
Taisnību sakot, daļa no tā notika, pirms runājām...
Piedodiet! Aizšāvu greizi. Nu tā Noslēpumu grāmata stāv Veras numurā
kā bumba, kas tūlīt uzsprāgs.
Un vēl kāda bumba!
Tikai aiz ziņkārības...
Vai tur ir kas par Lindu Hamiltoni? Duran Duran?
Vai tur ir kas par T. kundzi?
Paga! Vai teici, ka tā grāmata ir Veras numurā?
Varbūt varam to atgūt.
- Kamēr viņš neko nav izdarījis. - Bet Veram ir apsardze.
Un tad?
Daiena manā labā ir izdarījusi daudz.
Mazākais, ko varu, ir mēģināt to atgūt.
Tā sākās 1985. gada Noslēpumu grāmatas nolaupīšana.
Alehandro numurs ir par augstu, lai tur tiktu pa pagalma logu.
Tas nozīmē, ka mums būs jāiet pa galvenajām durvīm.
Es izcili protu pievērst sev uzmanību.
Es būšu uzmanības novērsējs.
Palīgā! Lūdzu, palīdziet!
Negribu nevienu atraut no darba,
bet man uzgāzās šie bagāžas rati
un nu nevaru piecelties, jo mani nospiež ļoti smagas un ļoti īstas somas.
Kāds, lūdzu! It sevišķi, ja jums ir pieredze apsarga darbā.
Es atvainojos. Es neesmu lūdzis pusdienas numurā.
Labā ziņa ir tā,
ka ēdienkartē ir vēl kas cits.
Tā, stop! Kāpēc tev jāģērbjas tik seksīgi?
Vai tas tiešām ir vajadzīgs?
Man jānovērš viņa uzmanība. Un es vienmēr esmu gribējusi būt Bonda meitene.
Vienkārši darbojies līdzi!
Domāju, ka par gaiteņa sargu parūpēsies tu.
Jā, bet ja nu viņam ir dvīņubrālis?
Ak vai!
Ei!
Hulija, tagad!
- Mēs to paveicām! - Jā gan.
Pag, vai nogalinājām Veras kungu?
Tu nogalināji Alehandro Veru?
Maksimo!
Es tevi visur izmeklējos, Maksimo.
Lai ko jūs domājat darīt, nedariet!
Bet Noslēpumu grāmata jāatgūst, kamēr nav par vēlu.
Jau ir par vēlu.
Tieši tagad Veras kungs runā ar Daienu.
Ko? Nē.
Don Pablo, man jums kas jāsaka. Tā ir tikai mana vaina.
Es to jau zinu, Maksimo.
Zināju arī vakar.
Bet, kas izdarīts, izdarīts.
Tagad, ja atvainosiet,
man ir tikai dažas stundas, lai pabeigtu savas lietas.
Šodien ir arī mana pēdējā diena.
DAIENA DEIVISA
Kāpēc tu domā, ka es kaut ko zinu
vai ka man ir kāds sakars ar šo muļķīgo grāmatu?
Varbūt tas ir daiļdarbs. Romāns, ko raksta dons Pablo.
Viņš ir ļoti radošs.
Reiz Ziemassvētkos piepildīja visu foajē ar sniegu. Gandrīz sabojāja grīdu.
- Bet es saku - bija tā vērts. - Apbrīnoju tavu pārliecību, Daiena.
Problēma tāda, ka tur ir ieraksts arī par mani.
Ar tādām detaļām, kuras varētu zināt tikai tu.
Detaļām, ko tev izstāstīju, kā man šķita, intīmās vakariņās.
Nu es saprotu, kas te notiek.
Tas ir tāpēc, ka atraidīju tavu tuvošanos.
Cik tipisks vīrietis!
It nemaz, Daiena.
Tu gribēji, lai mums būtu tikai biznesa attiecības, un es to respektēju.
Lieta tāda - ar biznesu es nodarbojos šādi.
Tev ir divas iespējas.
Pirmā - es izpirkšu tavu viesnīcas daļu par godīgu tirgus cenu.
Pat piemetīšu 10 procentus, lai nebūtu aizvainojuma.
Varēsi pateikt darbiniekiem, ko gribēsi, un aiziet pēc saviem ieskatiem.
Pēc saviem ieskatiem? Nopietni?
Otrā - es izstāstīšu visai pasaulei, ko esi izdarījusi.
Tava reputācija tiks izvazāta pa dubļiem,
viesi uzgriezīs tev muguru, un viesnīca sabruks.
Un tas man ļaus izpirkt tavu daļu par grašiem.
Pasaki, Daiena!
Kā tad būs?
Nespēju noticēt, ka Daiena un dons Pablo aiziet.
Pag!
Daienai pieder mans veikals. Tātad jāiet prom arī man?
Šaubos, vai Veras kungs gribēs tikt vaļā no tik labas naudasmašīnas.
Un darbiniekus viņš neatlaidīs.
Vismaz tas.
Nu, vismaz man būsi tu un tev - es.
Nu, tieši to es tev gribēju pateikt, Hulija. Es iešu prom.
Vienīgais iemesls, kāpēc tas notika,
ir tas, ka baidījos, ka Dulse kļūs par darba vadītāju.
Lai viņu apturētu, es biju gatavs izdarīt jebko.
- Nē. - Pat nodot savu darbaudzinātāju
- un draugu. - Maksimo, mīļais!
- Tas bija netīšām. Tu negribēji... - Jā.
Bet - tīšām vai ne - skat, ko izdarīju.
Man nepatīk tas cilvēks, par ko kļūstu, Hulija.
Un arī tev viņš nepatīk.
Un, ja palikšu te, kļūs tikai sliktāk.
Es šodien aiziešu pie Veras kunga un pateikšu, ka iesniegšu atlūgumu.
Un šī dēļ es zinu, ka tu man esi īstais.
Jūs vienkārši saderat kopā, tío.
Un viņa gribēja, lai esi tik labs, cik vien spēj.
Tici man - es zinu.
Džo, pirms izrakstāmies, vai tu nevarētu...
Esmu jau soli priekšā, bos.
Es piespiedīšu reģistratoru pateikt, kur ir Hulija,
pat ja man būs jākļūst par Slikto Džo.
- Kas ir Sliktais Džo? - Tu negribi to zināt.
Ja nu es nedabūšu citu darbu?
Ja nu būšu bez naudas un man būs jāpārdod pludmalē kūkas?
Pazīstot tevi, tās būtu garšīgākās kūkas pasaulē.
Vai varbūt tu varētu vadīt vienu no maniem daudzajiem veikaliem visā pasaulē.
Jā! Es izvēlos Parīzi.
Labi, bet lielākais būs Milānā.
Ei, balodīši!
Daiena visus darbiniekus aicina uz sapulci foajē.
Izklausās svarīgi.
Nespēju novērst acis.
It kā es būtu precējies ar citu sievieti.
Nav tā, ka es to gribētu. Tikai tā esi tu, bet labāka.
Ne labāka. Citāda. Bet arī tāda pati, jo tā esi tu.
Gribu pateikt, ka mīlu visus Noras aspektus.
Ir jau labi. Es sapratu.
Vienkārši pēdējā laikā esmu vairāk laika atvēlējusi pati sev.
Paldies, mīļais.
Es pat nesaprotu, kāpēc atbraucām. Teicu, ka negribu svinēt.
Labprāt būtu ēdusi pārpalikumus mājās.
Vispār nekādu pārpalikumu nav. Naktī man sagribējās ēst. Piedod!
Sveika, Sāra!
Šoreiz paņēmu līdzi permanento marķieri.
Lai cipari nenomazgātos.
Tava mamma man visu paskaidroja.
To izdarīji tu, mamm?
Tas nav nekas liels, mīļā.
Vispār tā nebija gluži patiesība.
Izrādās, ka tas bija kas ļoti liels.
- Vai tur dzīvo Aīda? - Hallo! Vai tur dzīvo Aīda?
Vai tur dzīvo Aīda? Atvainojiet! Paldies.
Mamma un Estebans pavadīja veselu dienu, cenšoties atrast Aīdu.
Viņi zināja, ka pēdējie trīs numura cipari ir nulle, nulle, nulle.
Labdien! Vai tur dzīvo Aīda?
Vai tur dzīvo Aīda?
- 692. zvans beidzot bija laimīgais. - Aīda?
Sveika! Sveika, Aīda! Zvana Sāras mamma.
Oho!
Ei, sveiki!
Ko jūs te darāt?
Ko tu gribi teikt? Atbraucām uz Sāras pārsteiguma vakariņām.
Tu teici, ka dabūsi mums labāko galdiņu, atceries?
Tagad atceros.
Atvainojiet! Šodien te iet traki.
- Uzmanību! Dzirdat? - Ejam!
Lūdzam visus pievērst uzmanību otrajam stāvam.
Daiena Deivisa!
Sveicināti, mani mīļie un dārgie!
Gribēju, lai esat pirmie, kas dzirdēs:
kaut arī es ļoti mīlu ikkatru no jums šajā telpā
un man ir bijis liels prieks vadīt Las Colinas...
man ir pienācis laiks iet tālāk un šo kūrortu atstāt.
Kas noticis?
Bet nebaidieties: tās nav beigas -
drīzāk jauns sākums.
Esmu nolēmusi palikt Akapulko
un atvērt treniņzāļu un deju studiju ķēdi - sievietes sievietēm -,
lai palīdzētu mums visām justies, cik labi vien spējam,
un apzināties savu spēku.
Jā!
Vēlāk paskaidrošu, mīļais.
Gaidu ar nepacietību.
Nu, kad es vairs neesmu atbildīga par Las Colinas...
es jūtu, ka mierīgi varu atļauties šo.
Esmu gaidījis ļoti, ļoti ilgi, lai pateiktu:
"Es tevi mīlu, Daiena Deivisa."
Un no šī brīža
es būšu pazīstams kā "Ektors - citu sieviešu ignorators".
Tātad šovakar nav jābēdājas.
Šovakar ir jāsvin, turklāt uz jaunā īpašnieka rēķina.
Paldies, Veras kungs, par lielajiem omāru un kaviāra kalniem.
Un pēdējais, ko paveicu kā Las Colinas īpašniece, -
es pieņēmu atpakaļ iemīļotu darbinieku ar ļoti dāsnu roku.
Dāmas un kungi, Beto ir atpakaļ!
Beto! Beto! Beto!
Un šovakar - tikai augšējais plaukts. Uz firmas rēķina!
Daienas kundze!
Daži atcerēsies jūsu stilu un jūsu spēcīgo personību.
Es atcerēšos jūsu cilvēcīgumu.
Gracias, Daienas kundze.
Ai, nē. Nē, nē. Ne tu.
Es vēl neesmu tam gatava.
Mans svarīgākais uzdevums bija pasargāt jūs un kūrortu.
Man ļoti žēl, ka jūs pievīlu.
Muļķības, don Pablo!
Visi panākumi, ko šeit kopā pieredzējām, bija pateicoties tev.
Un dažreiz, pateicoties tai mūsu grāmatai.
Tā mums labi kalpoja.
Līdz vairs nekalpoja.
Bet mums bija labs posms, vai ne?
Pilnīgi noteikti.
Vai ko vēlies, mīļā?
Nē, paldies. Nav apetītes.
Nav jau pāris dienu.
Ir tāds dīvains nelabums.
- Tu esi stāvoklī. - Ko?
Kā tu to varētu zināt?
Esmu tava tante. Es zinu, kas ir kas.
Un, kad tava mamma bija stāvoklī ar tevi,
viņa dzēra tikai halapenjo marinādi.
Izklausās garšīgi.
Ei!
Ģimene un Daienas paziņojums
bija mani nobremzējuši,
bet bija laiks atrast Veru un pateikt viņam par maniem plāniem.
Tas ir, ja viņš mani neatrastu pirmais.
Ak te tu esi, Maksimo. Izbaudi laiku ar ģimeni?
Vispār, Veras kungs, ja mēs varētu parunāt privāti...
Negribu būt nepieklājīgs pret tavu ģimeni.
- Labdien! Prieks iepazīties. - Priecājos.
Jūs ar šo puisi varat lepoties. Čakls. Uzņēmīgs. Uzticams.
Un dzirdēju, ka lielākoties tas ir tikai jūsu nopelns, donja Nora. Ļoti iespaidīgi.
Iespaidīgi ir šie mati.
Jā. Tāds viņš ir.
Diemžēl tagad, kad viesnīcā būs pārejas posms,
būs jāveic izmaiņas.
Izmaiņas, ko dažiem būs grūti pieņemt.
Tāpēc es ceru, ka jūsu dēls būs man blakus - vienmēr.
Kā jaunais darba vadītājs.
Nu, ko teiksi,
don Maksimo?
Vai tu mūs visus atstāsi neziņā, Maksimo?
Tas nebija tā, kā biju iztēlojies.
Un zinu, ko teicu Hulijai, bet es par to biju sapņojis tik ilgi.
Jā.
Jā, es to pieņemu.
Mēs kopā paveiksim neticamas lietas. Mēs pacelsim šo vietu jaunos augstumos.
- Ļaušu jums svinēt. Atvainojiet! - Paldies.
Darba vadītājs.
Don Maksimo!
Nē! Izklausās jocīgi.
Lai veicas, Brūs! Springstīn. Tāpēc, ka esi "Boss".
Man galvā izklausījās labāk.
Hulija, vai tas nav brīnišķīgi?
Jā, protams.
Tas, ko tu vienmēr esi gribējis, ne?
Ko varēju teikt? Visi te stāvēja...
Donja Nora! Man patīk, kā jums izskatās šī kleita.
Mīļā, liels paldies.
To radījusi vienreizīga dizainere, ko pazīstu.
Sveiki, Hulija, Maksimo, Maksimo ģimene! Kas te notiek?
Tu pārdevi visu kūrortu, kamēr es meklēju ilgtspējīgas papaijas?
Kas par lietu, mamm?
- Zinu, ka ir grūti to aptvert. - Nē.
Kabeļtelevīzija - to ir grūti aptvert, ja? Šis ir ārprāts.
Ja Veras kungs izspiež tevi, iešu arī es.
Ir vēl citi kalni, kuros kāpt. Vēl citi ceļojumi, kuros mesties.
- Ir tāds vārds, ja? "Mesties". - Paklausies!
Mans laiks te ir beidzies, patīk man tas vai ne.
Bet tu tikai nupat atradi savu vietu Las Colinas.
Tev nav ne jausmas, cik par to esmu laimīga.
Tāpēc tu nekur neiesi.
- Bet... - Nekādu "bet", Čad!
Es liku Veram apsolīt, ka viņš ļaus tev turpināt.
Un, patiesību sakot, man te vajag savu cilvēku -
kādu, kurš Veru izspiegos, lai, tiklīdz viņš paslīdēs,
šī karaliene varētu atgriezties un savu pili atgūt.
Pili?
Izklausās dīvaini, mamm. Tu runā tieši kā Ektors.
Jā.
Man tev jāizstāsta vēl kas.
Tev nav mani jāsauc par papu. Vismaz pagaidām.
Mamm!
Atvaino!
Don Maksimo!
Sveiks!
Es tikai gribēju pateikt: uzvarēja labākais.
Acīmredzot liku uz nepareizo zirgu.
Vai zirgiem.
Tāpēc...
paņemšu savas mantas un došos.
Stāvi!
Varbūt es šo lēmumu tiešām nožēlošu, bet tu skaidri esi parādījusi,
ka šī darba dēļ esi gatava darīt tādas lietas, ko es neesmu.
Labam priekšniekam vienmēr vajag labu otro numuru -
kādu, kam nav grūti tikt galā ar šī darba nepatīkamajām pusēm.
Un es nespēju iedomāties nevienu nepatīkamāku par tevi.
Paldies.
Tāpēc darba vadītāja palīga vieta ir tava, ja to gribi.
Pag! Vai... Vai tu runā nopietni?
Protams.
Es būšu pagodināta palīdzēt tev, kā vien vajadzēs.
Man prieks, ka tā saki,
jo iedomājos, ka tu tā arī neizdarīji to darbu, kuram tevi sākumā nolīga.
Tāpēc sāc ar to, ka nomazgā visus šīs ballītes traukus.
Tad parunāsim. Aiziet!
Don Pablo! Apstājieties, lūdzu!
Vai jūs tiešām vienkārši aizbrauksiet prom saulrietā?
Saule riet okeānā, tāpēc nē.
Un mēs abi zinām, ka atvadas man nepadodas.
Man ļoti žēl, kungs.
Par visu, ko es sabojāju. Ne šādi jums būtu no šejienes jāaiziet.
Man viss būs labi.
Mans laiks Las Colinas tāpat jau bija gandrīz galā.
Es priecājos, ka savus atlikušos gadus pavadīšu ar savu dēlu un mazdēlu.
Bet es jūs pievīlu. Nodevu vienīgo cilvēku,
- kurš man bija kā tēvs. - Maksimo!
Vienīgais, ko gribēju, - lai tu spētu
pieņemt tos grūtos lēmumus, kuri nāk kopā ar šo amatu.
Uz brīdi man šķita, ka tu to nespēsi.
Un tas bija labi.
Bet tad tu pierādīji, ka kļūdos.
Tu ieraudzīji, ko gribēji, un to paņēmi.
Es ar tevi lepojos.
Kā es to spēšu bez jums?
Tev viss būs labi.
Tieši to es pateicu Alehandro Veram, kad ieteicu tevi šim amatam.
Tikai ceru, ka viss būs tā, kā tu gaidīji.
Don Maksimo!
Ņem!
Tās bija laikmeta beigas.
Bet arī pavisam jaunas nodaļas sākums.
Un, kas attiecas uz mani, Hjūgo...
Kungs, ja gribat turpināt sarunu, jums jāiet kur citur.
Brokastu pēdējā stunda ir rezervēta...
Tikai elitārajiem viesiem.
Zinu. Tikai es vēl neesmu saticis Huliju un...
Jūs tas neinteresē, ja?
Labi, Hjūgo. Iesim!
Nespēju noticēt, ka šī ir tā vieta, pēc kuras biji tik nostalģisks.
Jā, es arī.
Bet tāda ir dzīve.
Viss mainās.
Laikam doma par Las Colinas bija labāka par realitāti.
Tā nav bijis vienmēr.
Reiz šī vieta bija brīnumaina.
Man tā bija fons dažiem dzīves labākajiem brīžiem.
Arī neskaitāmiem citiem cilvēkiem.
Mjā. Žēl, ka nevar atgriezties laikā.
Tas būtu jauki, vai ne, Hjūgo?
Būtu gan.
Nāc!
Ak te jūs esat! Meklēju jūs jau veselu stundu.
Tev būs jāpiemaksā par neizrakstīšanos laikā.
Nu protams! Mums bija darīšanas.
Un nu mums jāatrod Hulija.
Viņa izrakstījās pirms pusstundas.
- Ko? Kāpēc man nepateici? - Es nosūtīju tev vairākas īsziņas.
Ak vai! Neviena nav aizgājusi. Man vajadzēs jaunu starptautisko plānu.
Sabļaušu uz tevi vēlāk, bet tagad mums jānoķer Hulija, pirms viņa aizlido.
Lai kā man patiktu īsta pakaļdzīšanās uz lidostu,
vai tev nešķiet, ka vieglāk būtu nosūtīt Hulijai ziņu un lūgt apstāties?
Vai tu nemaz neesi romantisks?
Turklāt nepaprasīju viņas numuru.
- Kas ir tie čaļi? - Dubultnieki.
Miljardierim vienmēr jābūt gatavam ātri notīties. Katram gadījumam.
Tā. Mēs nezinām, cik tālu viņa ir tikusi.
Un Akapulko satiksme ap šo laiku var būt briesmīga, tāpēc...
- Izskatās, ka jāņem helikopters. - Forši.
Reģistratūras čalis teica, ka viņu uz lidostu ved melns limuzīns.
Vai kāds viņu redz?
Vai viņa jau ir uz autostrādes?
Paga! Viņš man uzrakstīja atkal.
Izskatās, ka viņš man iedevis nepareizu info.
Tā. Varbūt mums helikopteru tomēr nevajadzēja.
Hulija!
Domāju, ka jau aizbrauci.
Man tev kaut kas jāpasaka.
Šķiet, tu to nodemonstrēji ar helikopteru un visu.
Tagad redzu, ka vajadzēja ņemt golfa mašīnu.
Ko?
Vai negribi pagaidīt, kad propellers beigs griezties?
Nē.
Baidos - ja nepateikšu to tagad, citas iespējas vairs nebūs.
Un man tiešām...
Tie gan apstājas uz sitiena.
Jā.
Klau...
Nu ir gandrīz par klusu.
Maksimo, atvaino! Man tiešām jābrauc.
Labi, labi. Ei, es pateikšu ātri.
Labi.
No visām kļūdām, ko savā mūžā esmu pieļāvis,
visvislielākā bija tā, ka zaudēju tevi.
Un, pirms atkal ļaušu tev no manas dzīves aiziet,
es gribu, lai zini...
Es tikko nopirku Las Colinas.
Ko?
Šo viesnīcu.
Man tas bija jāizdara.
Galvenokārt tāpēc, ka man tiešām riebās tā brokastu bufete.
Nu, tas ir... impulsīvi.
Bet esmu droša, ka tev ir bariņš ļaužu, kas palīdzēs
pārvērst to atkal par ko lielisku. Labi.
Redzi? Tur jau tā lieta. To nedarīs mani cilvēki,
bet es.
Hulija...
Las Colinas ir vieta, kur savā mūžā biju vislaimīgākais.
Tāpēc es nododu savus uzņēmumus galvenā izpilddirektora pārziņā,
lai man būtu laiks pārveidot šo vietu.
Varbūt man palīdzēs meita...
un kāda slavena dizainere.
Ja tevi tas interesē.
Nu taču!
Hulija...
Hulija, es zinu, ka tev ir piepildīta dzīve.
Bet varbūt mēs varētu kādu laiku pavadīt te.
Kad tu varēsi, protams.
Un paskatīties, vai varam padarīt šo vietu tādu kā agrāk.
Vai zini, cik daudz krāsas vajadzēs,
lai to visu atkal nokrāsotu rozā?
Vai tas ir "jā"?
Es varu pagaidīt, bet nu uz tevi jau skatās publika.
Ko teiksi, Hulija?
Mēs abi zinām -
šis stāsts vēl ne tuvu nav galā.
Tulkojusi Inguna Puķīte