Ott adtad oda nekem a Jane Eyre- t.
Azóta olvastál más könyvet?
És a mögött a növény mögött bujkáltam,
hogy rálássak a recepcióra. És nem is vetted észre.
Dehogynem. Mindenki észrevette.
Diane meg is kérdezte, hogy akarok-e távoltartásit.
Komoly?
Nahát!
Hihetetlen, hogy ez lett az első butikomból.
És mégis, az összes emlék megmaradt.
Itt bent.
Szoktál arra gondolni, hogy milyen lenne visszamenni az időben?
Hogy újraéljük a régi érzelmeket?
Nem is tudom, Máximo.
Annyi év telt el! Sok minden megváltozott.
Ahogy mi magunk is.
De talán a valódi énünk
sosem változik.
Romantikus gondolat.
Bevallom...
örülök, hogy találkoztunk.
Úgy tűnik, jól alakult az életed.
Nem veszed fel?
Nem. Dehogy. Mármint... Csak...
Csak az üzlettársaim, akik tudják, hogy szabadságon vagyok,
szigorúan vészhelyzet esetén hívhatnak fel.
Úgyhogy inkább felveszem.
- Vagy mégsem. Vagy de? - Nyugodtan!
Engem is vár a határidő, hogy befejezzem a milánói bemutatótermemet,
- és én kikapcsoltam, de nyugodtan! - Jó.
Amúgy is jobb lesz, ha elbúcsúzunk.
Biztos? Mert nem kell...
Mondd!
Egy perc az egész.
Egy pillanat!
Jó éjszakát, Máximo!
Ne!
Mi az?
Hogy én milyen hülye vagyok!
Elszúrtam az estémet Juliával.
Így ahelyett, hogy az utolsó napon vele lennék,
most reggelizhetek veletek, a lúzerekkel.
Akárhányszor adódik egy lehetőség, én mindig benézem.
Miért, Hugo? A múlt tényleg mindig megismétli önmagát?
Nos, ha tanultál történelmet...
A nagy hurrikán utáni reggelen
mindenki a takarítással volt elfoglalva.
- Ebbe most jól belenéztél! - Bele.
A felhők elvonultak,
és a családom hazatért a buszállomásról, ahol kihúzták a vihart.
Memo és Lorena második szokatlan eljegyzésüket ünnepelték.
ÜGYVEZETŐ IGAZGATÓ
Chad végre elfogadta a tényleges ügyvezetői pozícióját.
Minden újra a régi volt.
Leszámítva azt, hogy mindent elrontottam.
Alejandro Vera miattam lovasította meg a Titkok Könyvét.
Kétségbeesetten próbáltam visszaszerezni.
Máximo!
Gyere csak!
Foglalj helyet!
Uram? Bocsásson meg, csak...
Még nem végzett a hangtál.
Most.
Máris sokkal nyugodtabb,
összeszedettebb lettem.
Mit tehetek érted, Máximo?
Tudom, hogy ön vitte el azt a naplót Don Pablo irodájából.
És nagyon-nagyon-nagyon-nagyon szeretném visszakérni.
Sok a „nagyon”.
De nem, nem adom vissza.
Dehát ellopta, ami törvénytelen!
Törvénytelen?
Ó, úgy, ahogy ti bizalmas információkat vezettetek vendégekről?
Vagy úgy törvénytelen, ahogy ezekkel zsaroltátok őket?
De segítettem önnek Delgado úrral. Mi másra kell még?
Fény derült egy bizonyos dologra,
így változást kell eszközölnöm a vezetői struktúrában.
A személyzet marad,
de Diane és Don Pablo még ma repülnek.
Tessék? De nem...
Megint kezdek ideges lenni, Máximo.
Vera úr...
Tudod te, mi kell a sikerhez, Máximo?
Hány hozzánk hasonló ember van a világon, aki sikeres?
Ha ez az ára az ellenfeleim legyőzésének,
akkor vállalom.
Nem így kellene alakulnia a történetnek.
Milyen történetnek?
A tiédnek, Máximo?
Vagy az övéknek?
Nagyon becsülöm a hűségedet,
de itt csak kárba vész.
Egyedül is kitalálsz.
Menjetek el!
Sarát még mindig bántotta az aidás dolog,
így anya mindent megtett, hogy felvidítsa.
- Nagy hírünk van! - New Yorkba költözünk?
Kisebb hírünk van!
Színötös lett a bizonyítványod!
Emlékszel? Azt ígértem, hogy ha kitűnő leszel,
elviszlek a Las Colinasba ünnepelni.
Szarkasztikusan mondtad, mivel nem számítottál rá.
De csak meglett!
Nekem nem kell semmi. Elvagyok a tanulással.
- Minek? Már így is kitűnő vagy! - A legközelebbi vitaversenyre.
Az hónapok múlva lesz. Mit műveltél vele?
Ez nem az én lányom!
Nem kell nekem a puccos vacsi.
Most, hogy a szerelem számomra halott,
és lezárult életem ezen szakasza,
már csak a könyveimre van szükségem.
Meg a lufikra.
Legalább azok tetszettek neki.
Máximo!
Végre megtisztelsz minket a jelenléteddel!
A hurrikán nem takarít fel maga után, tudod.
Úgyhogy ideje beszállnod, hopp, hopp!
Dulce, a főnököd vagyok. Nem parancsolgathatsz.
Egyelőre. De majd egy nap!
- Hamarosan. Nemsokára. - Aha.
Nem volt időm Dulce játékaira.
„Aha”?
Meg kellett osztanom a hírt a legjobb barátaimmal.
Tudod, ezt a fejemben sokkal szórakoztatóbbnak képzeltem!
Szerencsére jól fogadták.
Máximo, megőrültél? Létezik egy „Titkok Könyve”?
És odaadtad Vera úrnak? Ez borzalmas!
Egyetértek. Az. Ilyen szörnyű dolgot még sosem tettem.
Bizony!
Szóval ebben a „Titkok Könyvében” vannak hírességek is? Vagy...
Memo, koncentrálhatnánk most a borzalmas tettemre?
Én nagyon is arra koncentrálok, Máximo.
Hogy tehetted ezt? Hiszen megbeszéltük!
Egy része igazából még a beszélgetésünk előtt történt...
De sajnálom! Rossz útra tértem. És most a könyv Vera lakosztályában várja,
hogy bombaként robbanjon.
De mekkora bombaként!
Csak kíváncsiságból...
Linda Hamilton is benne van? Vagy a Duran Duran?
Ó, létezik Mrs. T?
Várjunk! Azt mondtad, a könyv Vera lakosztályában van?
Akkor visszaszerezhetjük!
- Mielőtt bármi történne! - De Verának testőrei vannak.
És? Diane olyan sokat tett értem!
Az a legkevesebb, hogy megpróbáljuk.
Így hát kezdetét vette 1985 Nagy Könyvrablása.
Alejandro lakosztálya túl magasan van, hogy az ablakon másszunk be.
Azaz a bejáraton kell bemennünk.
Én jó vagyok figyelemelterelésben.
Bízzátok rám!
Segítség! Valaki!
Senkit sem akarok feltartani a munkájában,
de rám esett ez a sok csomag,
és most nem tudok kikászálódni a nagyon nehéz és nagyon igazi táskák alól!
Valaki! Főleg, ha az a valaki biztonsági őrként dolgozik!
Elnézést, de én nem kértem szobaszervizt!
Nos, a jó hír az,
hogy mást is kérhet a menüről.
Na, itt álljunk meg! Miért kell szexiskedned?
Kell ez most?
Valahogy el kell terelnem a figyelmét. És mindig is Bond-lány akartam lenni.
Én csak segíteni akarok!
Azt hittem, a folyosón álló őrt te szereled le!
Én, én! De mi van, ha ketten vannak?
Húha!
Ey!
Julia, most!
- Sikerült! - Küldetés teljesítve.
Várjunk, te kinyírtad Mr. Verát?
Te kinyírtad Alejandro Verát?
Máximo!
Már mindenhol kerestelek, Máximo.
Bármit is terveztek, azzal most hagyjatok fel!
De vissza kell szereznünk a Titkok Könyvét, mielőtt túl késő lenne!
Már elkéstünk.
Mr. Vera most beszél Diane-nel.
Micsoda? Ne!
Don Pablo, el kell mondanom valamit. Az egészről én tehetek...
Tudom, Máximo.
Már tegnap is tudtam.
De már nincs mit tenni.
Most pedig bocsássatok meg,
de már csak pár órám maradt elintézni a dolgomat!
Nekem is ez az utolsó napom.
VEZÉRIGAZGATÓ
Miből gondolja, hogy bármit tudok,
vagy hogy bármi közöm van ehhez a butuska könyvhöz?
Lehet, csak valami mese. Don Pablo regényt ír.
Nagyon kreatív.
Az egyik karácsonyon telefújta hóval a lobbit, majdnem tönkrement a padló.
- De teljesen megérte! - Becsülöm a bizalmát, Diane.
A gond csak az, hogy rólam is született egy bejegyzés.
A részleteiről csak magácska tudhatott.
Olyan részletekről, amiket egy elvileg bizalmas vacsorán árultam el.
Értem már, honnan fúj a szél.
Azért teszi ezt, mert kikosaraztam.
Nagyon maszkulin húzás.
Szó sincs róla, Diane.
Azt mondta, üzleti kapcsolatot akar, én ezt tiszteletben tartom.
Viszont én így intézem az üzleti ügyeimet.
Mondom a lehetőségeit.
Egy: felvásárolom a tulajdonrészét, mégpedig korrekt piaci áron.
Még kerekítek is rajta, hogy ne legyen sértődés.
Az embereinek azt mond, amit akar, és így szabad akaratából távozik.
A „szabad akaratomból”? Na, ne mondja!
Kettő: mindenki megtudja, mit tett.
A hírneve a béka feneke alá süllyed,
a vendégei hátat fordítanak magának, a szálloda pedig tönkremegy.
Így simán felvásárolhatom töredékáron.
Mondja, Diane!
Melyiket választja?
Hihetetlen, hogy Diane és Don Pablo elmennek.
Várjunk!
A butikom is Diane-é! Akkor én is repülök?
Kétlem, hogy Vera úr megszabadul a legjövedelmezőbb boltjától.
A személyzetet is megtartja.
Legalább annyi...
És persze mi is itt vagyunk egymásnak.
Hát, ez itt a baj, Julia. Fel akarok mondani.
Az egész azért történhetett meg,
mert rettegtem Dulce trónfosztásától.
Képes voltam bármit megtenni, hogy megállítsam...
- Nem. - ...simán elárultam a mentoromat
- és a barátomat. - Ó, Máximo, szerelmem!
- Véletlen volt. Nem akartad... - Tudom.
Akár véletlen volt, akár nem, látod, mi lett!
Nem tetszik, hogy így megváltoztam, Julia.
Ahogy neked sem.
Ha itt maradok, azzal csak rontanék a helyzeten.
Ma szépen odamegyek Verához, és közlöm vele, hogy felmondok.
És ezért tudom, hogy te vagy nekem az igazi.
Összeilletek, Tío.
És azt akarta, hogy önmagad maradj.
Hidd el, tudom!
Joe, mielőtt kijelentkeznénk, szerinted...
Már rajta vagyok, főnök.
Kisajtolom a recisből Julia hollétét,
jöhet a Rossz arc Joe!
- Mi az a „Rossz arc Joe”? - Ne akard tudni!
És ha nem lesz munkám?
Ha nincstelenül a strandon fogok süteményt árulni?
Téged ismerve isteni sütemények lesznek.
Vagy majd te igazgatod a sok butikom közül az egyiket.
Ó, igen! Én Párizsra szavazok.
Jó, de a kiállítóterem Milánóban lesz!
Hahó, tubicáim!
Diane mindenkit összehívott a lobbiba.
Fontos lehet.
Nem bírok betelni a látvánnyal.
Mintha másik feleségem lenne!
Mármint nem erre vágyok. Csak jobban nézel ki.
Nem jobban. Csak máshogy. De közben ugyanaz vagy.
A lényeg, hogy bármelyik Nora jöhet!
Jól van, tudom én!
Mondjuk úgy, hogy mostanában kijutott egy kis „énidő”!
Köszönöm, szívem.
Én nem értem, minek jöttünk ide. Mondtam, hogy nem kell.
Az otthoni maradék is jó!
Ami azt illeti, az elfogyott. Megéheztem az este. Bocsi!
Szia, Sara!
Most alkoholos filcet hoztam.
Hogy ne kopjon le a számom.
Anyukád mindent elmondott.
Anya, te hívtad ide?
Ó, édesem, semmiség!
Ez nem volt teljesen igaz.
Pont, hogy nem semmiség volt.
- Ott lakik Aida? - Halló, ott lakik Aida?
Ott lakik Aida? Bocsánat! Köszönöm!
Anya és Esteban egész nap Aidát kutatták.
Abból indultak ki, hogy az utolsó három szám nulla-nulla-nulla.
Halló, ott lakik Aida? Ott lakik Aida?
Halló, ott lakik Aida?
- A 692.-nél végre sikerrel jártak. - Aida? Aida?
Halló! Szia, Aida! Sara anyukája vagyok.
Ejha!
Nahát! Sziasztok!
Ti meg mit csináltok itt?
Miről beszélsz? Sara meglepetésvacsijára jöttünk.
A legjobb asztalt ígérted nekünk. Rémlik?
Most már igen.
Bocsi, ma kész őrültekháza van!
- Mindenki! Hahó! - Menjünk, menjünk!
Most fordítsátok a tekinteteket a második szintre!
Diane Daviesre!
Üdvözöllek titeket, drágáim!
Szerettem volna, ha első kézből értesültök valamiről.
Bármennyire is szeretek mindenkit, aki most jelen van,
és bármennyire is élveztem a Las Colinas-os időmet...
elérkezett az idő, hogy továbblépjek, és itt hagyjam a szállodát!
Mi van?
De ne féljetek, ez nem a vég,
hanem valami új kezdete!
Úgy döntöttem, itt maradok Acapulcóban,
és nyitok egy edzőteremláncot, csak nőknek, női oktatókkal,
ahol mindenki jól érezheti magát!
És jól megerősödhetnek!
Éljen!
Majd elmagyarázom.
Alig várom!
És most, hogy már nem én vezetem a Las Colinast...
végre magabiztosan megtehetem ezt.
Nagyon-nagyon-nagyon-nagyon régóta várom már, hogy kimondhassam:
szeretlek, Diane Davies.
És mostantól legyen a nevem: Héctor, a minden nőt lekoptató!
Most pedig ne szomorkodjunk!
Inkább ünnepeljünk, mégpedig az új tulaj meghívására!
Mr. Vera, köszönjük szépen a homár- és kaviárhegyeket!
És végül: utolsó vezérigazgatói döntésemként
visszavettem egy szeretett munkatársunkat, aki sosem spórol az itókával!
Hölgyeim és uraim, Beto visszatért!
Beto! Beto! Beto! Beto! Beto! Beto!
Ma csak prémiumpiát iszunk! A ház vendégei vagytok!
Miss Diane!
Sokan biztosan a stílusára és a magabiztosságára emlékeznek majd.
Bennem az emberségessége marad meg.
Gracias, Miss Diane.
Ó, nem. Nem, nem, nem. Szó sem lehet róla.
Még... Még nem állok erre készen.
Az volt a feladatom, hogy megvédjelek a szállodával együtt.
Kudarcot vallottam. Sajnálom.
Nonszensz, Don Pablo.
Az összes elért sikerünket neked köszönhettem.
És néha a könyv is a segítségünkre volt.
Jó szolgálatot tett.
Egy ideig.
De azért jól elvoltunk, nem igaz?
Az már biztos.
Kérsz valamit, szívem?
Nem, köszi. Nem vagyok éhes.
Pár napja nem eszek.
És olyan fura émelygésem van.
- Terhes vagy. - Mi?
Ezt honnan tudod?
Mert a nénéd vagyok. Értek az ilyesmihez.
Meg amikor anyád veled volt terhes,
folyton a konzervjalapeño vizét vedelte.
Az jól hangzik!
Ey!
A családom és Diane bejelentése
visszavetették a tervemet.
De eljött az idő, hogy megkeressem Verát.
Már ha nem ő talál meg előbb.
Hát itt vagy, Máximo! Látom, családozol.
Vera úr, beszélhetnénk négyszemközt...
Na, na! Ne legyünk udvariatlanok a családoddal!
- Jó napot! Nagyon örvendek! - Én is!
Biztosan büszkék a fiatalúrra. Lelkiismeretes, elkötelezett, hűséges.
Ha jól tudom, egyedül nevelte fel, Doña Nora. Elismerésem.
Micsoda hajkorona...
Igen. Én is így látom.
Sajnos a tranzíció miatt további változásokra lesz szükség.
Amiket nem mindenki fogad majd jó szívvel.
Ezért is szeretném, ha operatív vezetőként
segítenél engem a továbbiakban.
Mit mondasz,
Don Máximo?
Ne húzd az időt, Máximo, már tűkön ülünk!
Ezt a jelenetet nem így képzeltem el.
Tudom, mit mondtam Juliának, de olyan régóta álmodoztam erről!
Igen.
Igen, elfogadom.
Ketten nagy dolgokat fogunk véghez vinni. Új szintre emeljük a sikert.
- Most ünnepeljenek! Bocsássanak meg! - Köszönjük.
Operatív vezető!
Na, Don Máximo!
Ay, ne! Olyan furán hangzik!
Ez az, Bruce! Springsteen? Mert te lettél „A főnök”?
A fejemben jobban hangzott.
Julia! Hát nem izgalmas?
De. Persze.
Hiszen erre vágytál, nem igaz?
- Mit mondhattam volna a családom előtt? - Doña Nora! Milyen jól áll ez a ruha!
Ó, köszi, drágám!
Ismerek egy csodálatos tervezőnőt, ő készítette.
Csá, Julia, Máximo és családja! Mi ez a nagy hacacáré?
Eladtad az egész szállodát, miközben etikus papajákat árultam?
Anya, mi a fene?
- Tudom, nehéz felfogni. - Nem.
A kábeltévé működését nehéz felfogni. Ez kész őrület!
Ha Mr. Vera kitúr téged, akkor én is megyek!
Vannak még mászni való hegyek és végigjárandó kalandok.
- Van ilyen szó? „Végigjárandó”? - Figyelj!
Az én időm itt lejárt, akár tetszik, akár nem.
De te most találtad meg a helyedet a Las Colinasban.
Tudod, milyen boldoggá tesz a tudat?
Úgyhogy te maradsz a popódon!
- De... De... - Semmi „de”, Chad!
Megígértettem Verával, hogy nem rúg ki.
És igazság szerint kell egy belsős ember,
aki kémkedhet Vera után. Egyetlen ballépés,
és a királynő visszatérhet a kastélyába.
„Kastélyába”?
Fura, hogy ezt mondod, anya. Héctor az, aki ilyeneket beszél.
Tényleg! Valami mást is el kell mondanom.
Nem kell apucinak szólítanod. Egyelőre.
Anya!
Bocsánat!
Don Máximo!
Szia!
Hadd mondjam el, hogy a legjobb győzött!
Én rossz lóra tettem.
Többre is.
Akkor
most megyek, összeszedem a holmimat.
Várj!
Lehet, hogy még megbánom ezt a döntést, de egyértelműen bebizonyítottad,
hogy te azt is képes vagy megtenni, amit én nem.
Egy jó főnöknek mindig elkél egy jobbkéz,
akit nem zavarnak a kellemetlen feladatok.
És nálad kellemetlenebb embert el sem tudnék képzelni erre.
Köszi.
Akkor tiéd az operatívvezető-helyettesi poszt, ha szeretnéd.
Várj! Most... Most... Most nem viccelsz?
Re... Rendben.
Megtisztelő, ha bármiben segíthetek neked.
Jó, hogy mondod!
Mert igazából nem is végezted el azt a feladatot, amire felvettek téged.
Úgyhogy kezdhetnéd azzal, hogy elmosogatsz a parti után!
A többit utána. Hopp, hopp!
Don Pablo! Kérem, várjon!
Most csak úgy elhajt a naplementébe?
A nap az óceán mögött nyugszik le, úgyhogy nem.
És jól tudod, hogy nem szeretek búcsúzkodni.
Annyira sajnálom, uram!
A kárt, amit okoztam. Nem szabadna, hogy így érjen véget a karrierje.
Miattam ne aggódj!
Az én időm már amúgy is a végéhez közeledett.
Inkább örülök, hogy a hátralévő életemet a fiammal és az unokámmal tölthetem.
De cserben hagytam. Elárultam azt az embert,
- aki szinte az apám volt. - Máximo!
Én mindig is azt akartam,
hogy képes legyél meghozni a nehéz döntéseket.
Egy pillanatra elbizonytalanodtam, hogy menni fog-e.
Ami nem baj.
De végül bizonyítottál.
Elvetted, ami kijárt neked.
Büszke vagyok rád.
De maga nélkül nem fog menni!
Ügyes leszel!
Alejandro Verának is ezt mondtam, amikor téged ajánlottalak az állásra.
Remélem, minden vágyad teljesül...
Don Máximo!
Tessék...
Lezárult egy korszak.
Viszont ezzel együtt kezdetét vette egy új fejezet.
És ami engem illet, Hugo...
Uram, ha beszélgetni szeretne, azt kérem, máshol tegye!
A reggeli utolsó órája az...
Elit tagoknak van fenntartva.
Tudom. Csak még nem láttam Juliát, és... És...
Nem hatja meg, igaz?
Jól van, Hugo. Menjünk!
Hihetetlen, hogy ez ugyanaz a hely, ahová ennyire visszavágytál!
Szerintem is hihetetlen.
De ilyen az élet.
Minden megváltozik.
Szerintem a Las Colinas gondolata fényesebb volt a valóságnál.
Nem mindig volt így.
Egykor varázslatos hely volt.
A szálloda adott hátteret számtalan szép pillanatnak,
nem csak nekem.
Hát... Kár, hogy nem mehetsz vissza az időben!
Az jó lenne. Igaz, Hugo?
Bizony.
Gyere!
Hát itt vagytok! Egy órája titeket kereslek.
Amúgy felszámolták a kései kicsekkolást.
Nyilván! Dolgunk volt.
És meg kell találnunk Juliát.
Fél órája jelentkezett ki.
- Mi? Miért nem szóltál? - Szóltam. Egy csomó üzit küldtem.
Ajaj! Nem küldte el. Az előfizetésem nem terjed ki Mexikóra.
Majd később kiabálok veled. De most utol kell érnünk Juliát, mielőtt elmegy.
Tetszik a repülőteres üldözés ötlete,
de nem gondolod, hogy egyszerűbb lenne írni neki?
Abban hol a romantika?
Meg amúgy sem kértem el a számát.
- Ők meg kik? - Csalik.
Egy milliárdosnak mindig legyen menekülési terve! Az a biztos.
Na mármost, nem tudjuk, hogy Julia merre jár.
És Acapulco forgalma elég durva ebben a napszakban...
- Legyen a helikopter! - Baró!
A recepciós azt mondta, hogy Julia egy fekete autóval indult el.
Látja valaki?
Máris az autópályán vannak?
Várj! Megint írt.
Úgy tűnik, rossz infót adott át.
Jó. Akkor mégsem kellett a helikopter.
Julia!
Azt hittem, már elmentél!
Mondanom kell valamit!
Igen, leesett a helikopteres mutatványból!
Jobban belegondolva inkább a golfkocsi kellett volna!
Mi? Nem várod meg, hogy leálljon a rotor?
Nem!
Attól félek, hogy ha most nem mondom ki, örökre ugrott az esélyem!
És nagyon...
- Hú! - Azta!
Pikk... Pikkpakk leállt. Aha.
Nézd...
Most meg túl nagy a csend.
Máximo, bocsi, de indulnom kell!
Jó, jó, jó. Na... gyors leszek!
Oké.
Sok hibát vétettem az életem során, de a legnagyobb az volt,
hogy elveszítettelek.
És mielőtt hagynám, hogy újra kisétálj az életemből,
el kell mondanom...
hogy most vettem meg a Las Colinast.
- Tessék? - A szállodát.
Muszáj volt.
Főleg azért, mert gyűlölöm azt a büféreggelit.
Azta, értem. Elég... hirtelen döntés.
De biztosan van egy csapatod,
aki kipofozza majd neked a helyet.
Látod? Pont ez az! Nem az embereim csinálják meg.
Hanem én.
Julia...
A Las Colinasban voltam a legboldogabb.
Így most átadom a vállalkozásomat az ügyvezető igazgatómnak,
hogy minden erőmmel a szállodára koncentrálhassak.
Reményeim szerint a lányom...
és egy bizonyos divattervező segítségével.
Ha érdekel a dolog.
Na!
Julia!
Tudom, hogy már így is teljes életet élsz.
De eltölthetnénk egy kis időt itt...
Természetesen, amikor ráérsz...
hogy újra rátaláljunk a hely szellemére.
Van elképzelésed arról, hogy mennyi rózsaszín festék kell majd?
Akkor igent mondasz?
Én türelmes vagyok, de lehet, hogy ők már nem annyira.
Mit mondasz, Julia?
Mindketten tudjuk,
hogy még nincs vége a sztorinak.
A feliratot fordította: Alimuradov Dóra