- Там ми даде "Джейн Еър". - Единствената книга, която си чел?
Криех се зад онова растение.
Наблюдавах те как работиш, без да се усетиш.
Знаех, че ме зяпаш. Всички знаеха.
- Даян ме питаше дали да не вземе мерки. - Сериозно?
Майчице! Не мога да повярвам в какво е превърнат първият ми бутик.
Но въпреки това старите спомени за онези времена...
Още са тук.
Не ти ли се иска понякога да се върнеш в миналото?
Да си припомниш старите чувства?
Не знам, Максимо.
Толкова години минаха, много неща се промениха.
- Ние също. - Но може би дълбоко в себе си
сме си все същите.
Звучи много романтично.
Признавам си...
Радвам се да те видя. Явно си добре.
- Ще се обадиш ли? - Не, абсурд.
Бизнес партньорите ми са. Знаят, че съм в отпуска
и трябва да звънят само в спешен случай.
Така че може би трябва да вдигна?
- Или пък не. Но все пак? - Вдигни, няма проблем.
Аз имам краен срок за новия ми бутик в Милано,
а не отговарям, но ти се обади.
Бездруго стана късно.
Така ли? Не е нужно да... Казвай.
Само минутка.
Секунда.
Лека нощ, Максимо.
Какво?
Ама и аз съм един глупак!
Издъних се с Хулия.
Вместо да закусвам с нея последния ден в Акапулко,
седя с вас двамата.
Всеки път, когато имам шанс с Хулия, се провалям.
Защо, Хюго? Миналото винаги ли се повтаря?
Предвид световната история...
На сутринта след урагана
всички разчистваха пораженията от вечерта.
Сам влезе в капана.
Просветна ми,
когато близките ми се прибраха, след като се бяха приютили в автогарата.
Мемо и Лорена бяха щастливи след второто предложение за брак.
ЧАД ДЕЙВИС
А Чад вече свикваше с поста си на реален управляващ мениджър.
Животът се върна в релси.
Ако изключим факта, че бях съсипал всичко.
Заради мен Алехандро Вера беше откраднал Книгата на тайните.
Трябваше някак да си я върна.
Максимо.
Влез.
Седни.
Простете, сеньор, исках да...
Изчакай звънтенето да спре.
Така.
Вече съм много по-спокоен и съсредоточен.
Какво мога да направя за теб?
Знам, че вие сте взели тефтера от кабинета на дон Пабло.
И страшно много държа да ми го върнете.
Доста категорично.
Но няма да стане.
Как така? Забранено е да се краде.
Забранено?
А не е ли забранено да се събират поверителни сведения за гостите?
И да се използват с цел изнудване?
Помогнах ви за г-н Делгадо. За какво още са ви притрябвали?
След като доста неща излязоха наяве,
смятам да направя някои промени в управленската структура.
Персоналът ще остане,
но Даян и дон Пабло ще изхвърчат до края на деня.
Какво? Не можете да...
Пак взех да се напрягам заради теб.
- Г-н Вера... - Знаеш ли как се напредва в бизнеса?
Колко такива като нас са преуспели в света?
Готов съм на всичко, за да се наложа над всеки, когато е нужно.
Историята не бива да свършва така.
Чия история? Твоята ли, Максимо?
Или тяхната?
Лоялността ти към Даян и дон Пабло е похвална, но напразна.
А сега си върви.
Махай се.
Сара страдаше по Аида, но мама всячески се мъчеше да я разведри.
- Страхотна новина! - Местим се в Ню Йорк ли?
Не чак толкова страхотна.
Пълна отличничка си!
Обещах ти, ако имаш шестица, да го отпразнуваме в "Лас Колинас".
Понеже не вярваше, че ще се случи.
Но ето че е факт.
Не е нужно да празнуваме. Ще стоя тук и ще уча.
- Защо? Вече получи шестица. - За следващите дебати.
Те са след месеци. Какво си й направил? Не мога да я позная!
Не ми е до празнуване! Отказах се от любовта.
Затворих завинаги тази страница и искам само книгите.
И балоните.
Поне балоните й харесаха.
Максимо!
Най-сетне благоволи да дойдеш.
Погромът няма да се оправи сам, така че идвай да помагаш. Чевръсто!
Дулсе, аз съм ти шеф, не може да ми заповядваш.
Още не, но някой ден...
- И то много скоро. - Хубаво.
- Нямах време за Дулсе. - "Хубаво"?
Трябваше да кажа на приятелите си.
Развали ми удоволствието!
Добре го приеха.
Луд ли си? Има такъв тефтер и си го дал на Вера? Това е ужасно!
- Прави сте, постъпката ми е безобразна. - Меко казано!
А има ли много знаменитости в тази Книга на тайните?
- Мемо, коментираме, че съм ужасен. - Точно така, Максимо.
Как можа! След всичко, което говорихме.
Всъщност се случи, преди да говорим.
Но вярно, сгафих. Сега тефтерът е у Вера, същинска бомба със закъснител.
И то каква бомба!
Само от любопитство, има ли нещо за Линда Хамилтън и "Дюран Дюран"?
Кажи някоя пикантерия.
Момент, значи тефтерът е в апартамента на Вера?
- Да си го вземем, докато е време! - Вера има охрана.
Е, и? Даян направи толкова много за мен.
Поне да се опитаме да си го вземем.
Така се стигна до Голямата кражба на Книгата на тайните.
Нависоко е, няма как да прескочим през прозореца.
Значи трябва да минем през вратата.
Умея да привличам внимание.
Аз ще разсея охраната.
Помощ! Моля ви, помогнете!
Не искам да ви отвличам вниманието, но количката за багаж ме затисна
и сега не мога да се измъкна изпод ужасно тежките куфари.
Помогнете! Особено ако имате охранителен опит.
Извинявай, но не съм поръчвал румсървис.
Хубавата новина е, че в менюто се предлагат и други неща.
Стоп. Защо трябва да си облечена секси?
Трябва някак да го разсея. А и си мечтая да бъда момиче на Бонд.
Давай де!
Мислех, че си разкарал бодигарда!
Да, но може да има брат близнак.
Леле.
Хулия, сега!
- Успяхме! - И още как.
Убила си г-н Вера?
Убила си Алехандро Вера?
Максимо!
Къде ли не те търсих.
Каквото и да сте намислили, спрете се.
Трябва да си върнем книгата, преди да е станало късно.
Вече е късно.
В момента г-н Вера говори с Даян.
Какво? Не.
Дон Пабло, трябва да ви кажа нещо. Аз съм виновен...
Знам, Максимо.
Разбрах още вчера.
Но станалото - станало.
А сега ме извинете,
но имам само няколко часа да приключа делата си.
Днес е и моят последен работен ден.
ДАЯН ДЕЙВИС, ДИРЕКТОР
Защо смяташ, че имам нещо общо с този глупав тефтер?
Може да е роман, който дон Пабло пише.
Много е изобретателен.
Веднъж напълни цялото лоби със сняг за Коледа, щеше да съсипе пода.
- Но си струваше. - Убедителна си.
Проблемът е, че там пише и за мен.
Неща, които само ти знаеш.
Споделих ти ги на вечеря, която възприех като интимна.
Вече ми е ясно.
Наказваш ме, понеже те отрязах.
- Типично "мъжкарско" поведение. - Нищо подобно.
Уважавам желанието ти за чисто професионални отношения.
Обаче аз ръководя бизнеса си по този начин.
Изборът ти е следният.
Да изкупя твоя дял от хотела на прилична пазарна цена.
Дори ще ти дам десет процента отгоре.
Кажи на персонала каквото искаш и напусни по своя воля.
"По своя воля", сериозно ли?
Иначе ще разглася на целия свят какво си направила.
Репутацията ти ще се срине,
гостите ще ти обърнат гръб и хотелът ще фалира.
И тогава ще го изкупя за нищожна сума.
Така че казвай, Даян.
Какво избираш?
Не мога да повярвам, че си тръгват.
Бутикът ми също е на Даян. И аз ли изхвърчам?
Едва ли г-н Вера ще се лиши от толкова печелившо начинание.
- Персоналът също остава. - Слава богу.
Поне сме заедно.
Точно това е проблемът, Хулия. Смятам да напусна.
Дотук се стигна само защото се страхувах, че Дулсе ще ми отнеме поста.
Бях готов на всичко, за да я спра, дори да предам моя ментор...
- И приятел. - Максимо, скъпи...
- Просто така се е случило. - Да, но виж какво направих.
Не ми харесва в какво се превръщам. И на теб не ти се нрави.
Остана ли, ще тръгне на зле.
Затова още днес ще отида при Вера и ще му кажа, че напускам.
Ето защо ти си мъжът за мен.
Пасвали сте си.
- И тя ви е мислела доброто. - Повярвайте ми, знам.
Джо, преди да си тръгнем, би ли отишъл...
Разбира се, шефе.
Момчето на рецепцията ще ми каже къде е Хулия.
Готов съм да стана Лошия Джо.
- Лошия Джо ли? - По-добре да не знаеш.
А ако не си намеря работа и се наложи да продавам закуски на плажа?
Сигурно ще са най-вкусните на света.
Може да управляваш някой от моите бутици.
Избирам Париж.
Добре, но в Милано ще е по-голям.
Влюбени гълъбчета!
Даян иска да се съберем в лобито. Май е за нещо важно.
Не мога да ти се нагледам. Сякаш са ми сменили жената.
Не че искам друга. Пак си ти, но по-хубава.
Не по-хубава, а различна. Но и същата.
Ще рече, че те обичам всякак.
Знам, спокойно.
Просто напоследък си обръщам повече внимание.
Благодаря, скъпи.
Не знам защо сме тук. Не е нужно да празнуваме.
И вкъщи има какво да ядем.
Всъщност няма. Нощес нещо бях прегладнял, съжалявам.
Здрасти, Сара.
Този път купих перманентен маркер, за да не се изтрие номерът.
Майка ти ми каза всичко.
Ти ли я откри, мамо?
Лесна работа, миличка.
Чиста лъжа.
Оказа се, че е било доста трудно.
- Домът на Аида? - Домът на Аида?
Домът на Аида? Простете, благодаря.
Мама и Естебан бяха я издирвали цял ден.
Тръгнали от последните три цифри - нула, нула, нула.
Домът на Аида? Домът на Аида?
На 692-рия опит най-сетне успели.
Здравей, Аида! Майката на Сара е.
Здравейте! Какво правите тук?
Що за въпрос? Дойдохме за изненадата на Сара.
- Каза, че ще уредиш най-хубавите места. - Сега си спомних.
Извинявайте, днес беше лудница.
- Хора! - Хайде.
Погледнете към втория етаж.
Даян Дейвис!
Привет, красавци мои!
Исках първи да научите,
че макар да обичам всеки един от вас
и да се наслаждавах безкрайно на работата си в "Лас Колинас"...
Дойде време да продължа напред и да напусна комплекса.
- Какво е станало? - Но не се бойте, това не е край,
а по-скоро ново начало.
Реших да остана в Акапулко
и да отворя верига спортни салони и танцови студиа за жени,
за да разкрием най-доброто от себе си
и да намерим своята сила.
- После ще ти обясня. - Нямам търпение.
След като вече не ръководя хотела,
спокойно мога да направя това.
Много, много дълго време чаках да го кажа.
Обичам те, Даян Дейвис.
И отсега нататък ще бъда известен като Хектор, на женкарството коректор.
А сега, не искам тази вечер да сме тъжни.
Нека празнуваме, и то за сметка на новия собственик.
Благодаря, г-н Вера, за планините от омари и хайвер.
Последното ми дело като собственик на "Лас Колинас" беше
да назнача отново един обичан служител, щедро леещ алкохол.
Дами и господа, Бето се завръща!
Тази вечер заведението черпи с първокласно пиене!
Г-це Даян, някои ще запомнят вашия стил и размах.
А аз ще ви запомня като добър човек.
Благодаря, г-це Даян.
Не и ти.
Не съм готова за това.
Най-важната ми задача беше да пазя вас и хотела.
Съжалявам, че не успях.
Глупости, дон Пабло.
Дължим целия си успех на теб.
И понякога на онзи наш тефтер.
Добре ни послужи.
И ни закопа.
Но добре си прекарахме, нали?
Без съмнение.
- Искаш ли нещо, любов моя? - Не, благодаря, не съм гладна.
От няколко дни не ми се яде.
Нещо ми се гади.
- Бременна си. - Какво?
- Как пък го реши? - Леля съм ти, знам това-онова.
А и когато майка ти беше бременна с теб,
обичаше да пие маринатата на лютите чушки.
Звучи вкусно.
Ето на!
Забавих се покрай семейството ми и Даян,
но беше време да кажа на Вера за намеренията си.
Така де, ако той не ме изпревареше.
Ето те. Забавляваш се с близките си, а?
Бих искал да поговорим насаме.
Само да се представя на семейството ти.
- Драго ми е. - И на мен.
Трябва да се гордеете със сина си. Много трудолюбив и лоялен младеж.
Доколкото разбрах, сте го отгледали сама, доня Нора, браво.
- Каква прическа само! - Да, добър ми е той.
За съжаление, предвид ставащото тук, ще се наложат някои промени.
На някои хора ще им е трудно да ги приемат.
Затова се надявам вашият син да е до мен
като мой нов управител.
Какво смятате, дон Максимо?
В напрежение ли ще ни държиш?
Не си го представях така.
Помня какво казах на Хулия, но това ми беше отколешна мечта.
Да.
Приемам.
Прекрасна работа ще свършим заедно. Ще издигнем хотела до нови висоти.
- Оставям ви да празнувате. - Благодаря.
Управител!
- Дон Максимо! - Не, звучи странно.
Браво, Брус. Спрингстийн. Вече и ти си "Шефа".
На глас не звучи добре.
Хулия, страхотно, нали?
Да, разбира се. Точно каквото искаше.
- Какво можех да кажа... - Нора, роклята ти стои великолепно!
Благодаря ти, миличка.
Дело е на една страхотна дизайнерка.
Хулия, Максимо, семейство на Максимо. Какво става?
Продала си хотела, докато зареждах папая? Какво те прихваща?
- Знам, че ти идва в повече. - Не.
Кабелната телевизия ми идва в повече. Това е лудост!
Ако Вера те отстранява насила, и аз се махам.
Планини - колкото щеш. Безконечни пътешествия.
- Нали има дума "безконечни"? - Чуй ме.
Моето време изтече, колкото и да не ми се иска.
Но ти тъкмо намери своето място тук.
Нямаш представа колко много се радвам. Никъде няма да ходиш!
- Но... - Никакво "но", Чад.
Вера ми обеща да те задържи.
А и истината е, че ми трябва вътрешен човек,
за да шпионира Вера, и когато той се подхлъзне,
кралицата да си върне замъка.
Замък ли? Странно звучи. Сякаш слушам Хектор.
Да. Имам да ти казвам още нещо.
Не е нужно да ми викаш "татко". Поне засега.
Мамо!
Прощавай.
Дон Максимо.
Здравей.
Само исках да ти кажа, че по-добрият победи.
Заложих на погрешния кон.
Или коне.
Така че ще си събера нещата и си тръгвам.
Чакай.
Може и да съжалявам после, но ти ясно показа,
че си готова да се раздаваш повече от мен.
Добрият началник има нужда от заместник,
който няма нищо против да върши по-неприятните задължения.
А няма по-неприятен човек от теб.
Благодаря.
Постът заместник-управител е твой, ако го искаш.
Чакай, ти сериозно ли?
Разбира се. За мен ще бъде чест да ти помагам с каквото е нужно.
Радвам се, че го казваш.
Защото така и не свърши това, за което беше наета.
Започни с измиването на всички чинии.
После ще говорим. Чевръсто!
Дон Пабло, чакайте. Наистина ли просто ще отпрашите към залеза?
Залезът е над океана, така че не.
А и двамата сме наясно, че не обичам разделите.
Съжалявам.
За всичко, което ви причиних. Не биваше да си тръгвате така.
Не ме мисли. Времето ми тук и без това изтичаше.
Радвам се, че ще съм със сина и внука ми през годините, които ми остават.
- Но аз ви предадох, а ми бяхте като баща. - Максимо.
Исках единствено да се научиш да вземаш тежките решения, които се налагат.
Известно време се съмнявах, че можеш.
Не че беше нещо лошо.
Но после ти доказа, че греша.
Видя възможност да сбъднеш мечтата си и я сграбчи. Гордея се с теб.
Как ще се справям без вас?
Лесно.
Така казах и на Вера, когато те препоръчах за поста.
Надявам се само да не се разочароваш.
Дон Максимо.
Вземи.
Краят на една епоха.
Но и началото на нова глава.
Що се отнася до мен, Хюго...
Господине, ако ще говорите, отидете другаде.
- Последният час от закуската е запазен... - За елитни гости.
Знам, но още не съм се видял с Хулия.
Хич не ти пука, нали?
Да ставаме.
- И изпитваш носталгия по това място! - Да, не е за вярване.
Но това е реалността. Нещата се променят.
Явно представата ти за "Лас Колинас" е била захаросана.
Тогава беше друго.
Витаеше някакво вълшебство.
Тук съм преживял някои от най-щастливите си мигове.
И не само аз.
Обаче не можеш да върнеш времето.
Хубаво би било, нали?
Да.
Идвай.
Ето ви най-сетне. Цял час ви търся.
Таксуваха ви за късно напускане.
Естествено. Трябваше да свършим нещо.
- Търсим Хулия. - Тръгнала е преди половин час.
- Защо не ми каза? - Написах ви сума ти съобщения.
Не са се изпратили. Трябва да си сменя международния план.
После ще се разправяме. А сега да хванем Хулия, преди да излети.
Много обичам гонитби по летища,
но няма ли да е по-лесно, ако просто й пишем да ни изчака?
Къде остава романтиката? А и не й знам номера.
- Кои са тези? - За заблуда.
Милиардерът винаги трябва да е готов за бързо измъкване при нужда.
Нямаме представа докъде е стигнала Хулия.
А и трафикът в Акапулко е ужасен по това време.
- Да се мятаме на хеликоптера. - Яко.
От рецепцията казаха, че пътува към летището с черна кола.
Някой вижда ли я? На магистралата ли е вече?
Чакай, пак ми пишат.
Явно информацията е била погрешна.
Хеликоптерът май не е бил нужен.
ЛАС КОЛИНАС
Хулия!
Реших, че си тръгнала.
Трябва да ти кажа нещо.
Ясно ми стана, предвид хеликоптера.
Всъщност трябваше да взема голф количката.
Какво? Няма ли да изчакаш перката да спре да се върти?
Не.
Боя се, че ако не го кажа сега, няма да имам друга възможност.
А наистина...
Това чудо спирало бързо.
Виж.
Сега пък стана твърде тихо.
Извинявай, но трябва да тръгвам.
Добре, ще го кажа бързо.
От всички грешки, които съм правил в живота си,
най-голямата е, че те изгубих.
И преди да те оставя пак да си тръгнеш, държа да знаеш, че...
Купих "Лас Колинас".
- Какво? - Хотелът.
Трябваше да го купя.
Най-вече защото закуската беше отвратителна.
Доста импулсивно решение.
Но несъмнено имаш хора, които да върнат предишния му блясък.
Точно там е работата. Няма да разчитам на други хора.
Сам ще се заема.
Хулия...
В живота си най-щастлив съм бил в "Лас Колинас".
Ще оставя на изпълнителния директор да движи бизнеса ми,
за да имам време да преобразя комплекса.
Може би с помощта на дъщеря ми...
И на една прославена дизайнерка.
Стига тя да иска.
Хайде де.
Знам, че сигурно не ти е до това.
Но може да прекараме известно време тук,
когато ти е удобно, разбира се,
и да видим дали ще преоткрием това място.
Знаеш ли колко боя ще ти трябва,
за да стане пак всичко в розово?
Това "да" ли значи?
Мога да почакам, но вече се събра публика.
Какво ще кажеш, Хулия?
И двамата знаем,
че историята далеч не е приключила.
Превод на субтитрите Боряна Богданова