АКАПУЛЬКО
Ого!
Ті самі Авґусто й Адріана.
Ти в порядку?
Нервуєшся?
Я?
Чого б я нервувався через промову
в приміщенні, повному людей, злих на мене 30 років?
Перестань. На тебе вже ніхто не злиться.
Іди до біса.
Ну добре, дехто ще злиться.
Я знав, що не треба приходити.
Максімо.
Вибач, Лорено.
Здалося, що ти привид.
Ти копія своєї тітки.
По-твоєму, я схожа на Лупе?
Ти перший і єдиний, хто так сказав!
Ти псих.
- Дон Максімо. - Маріано.
Ще раз дякую за промову в пам'ять про діда.
Авжеж, це для мене честь.
Даруйте.
Моя промова остання?
Хай останній буде Гектор.
Йому не даси більше ніж 30, і він так шепелявить, що все,
що він каже, здається важливим.
Я йду звідси.
- Нізащо. - Так-защо.
Ми приїхали заради цієї миті,
і, якщо чесно, тут прикольно.
Ми ніби на святі, тільки сумному.
Як на святі емо.
Саме так у Мексиці проводжають в останню путь.
Це нагадало мені про День мертвих у «Лас-Колінасі».
День мерців. Я про нього чув.
- Ні-ні. - Ні.
Правильно буде День мертвих.
Так, День мерців.
Як у фільмі про Джеймса Бонда.
- Е ні. - Нічого подібного.
Тоді як у мультику «Коко»?
Щось таке.
Отже, був День мертвих 1985 року.
Ми з моєю сім'єю і Хулією святкували біля батькового вівтаря.
Я ще спік хліб мертвих.
- Дякую. - Як чуйно з твого боку.
Я одружився з його дружиною. Це найменше, що я міг зробити.
Навіть не уявляю, як ти пишаєшся нашими дітьми.
Сара цілий рік ходила на додаткові заняття.
Полеміка – це не заняття!
А в Максімо все так чудово складається в готелі
і з його дівчиною Хулією, і вона прекрасна.
Дякую. Мені так приємно.
Ні, це я дякую, що ти прийшла.
Я знаю, як сильно Максімо любив батька.
Я хотіла з ним привітатися.
Щоб у готелі й далі все складалося чудово, мені треба йти.
Але ж ми щороку снідаємо з татом.
Пробач, мамо. Я говорив з татом.
А він каже мені йти.
Теж хоче, щоб я обставив сестру Мемо! До вечора!
До зустрічі!
Це моя прабабуся Фідела.
У неї було 12 сестер.
Вона померла, як і жила: відвойовуючи місце на дивані.
А це хто?
Мій дідусь Октавіано.
Він був справжній чоловік.
Мама часто розповідає,
як він здолав вовка, що ліз до його корів,
голими руками.
Тими самими руками, якими він збудував будинок.
- Ого, він такий... - Дивовижний, правда?
У моїй родині його наслідували всі чоловіки.
Мої брати, дядьки, двоюрідні й троюрідні брати.
Кажуть, він навчив їх бути справжніми чоловіками.
До зустрічі, мій пупсик.
Бувай.
Які очі...
Він ніби дивиться прямо в душу...
КРОСВОРДИ
- Це не... - Лоліта.
А пам'ятаєш, як ти виганяла мене перед сніданком?
Я заперечувала почуття,
але треба ще трохи приховувати наші стосунки.
Кохана, я щасливий бути з тобою.
Знов.
За тобою я піду... куди завгодно.
Мамо, нам треба про щось поговорити.
Про те, що ти давно від мене приховуєш.
Не так і давно.
Я давно відчуваю, що мені чогось бракує.
Тому й подався в Перу й піднявся на Манґо-Пінью.
- Знов перекрутив. - Та цього недостатньо.
І потім я брався в готелі за будь-яку роботу.
Я був офіціантом, працівником басейну, рятувальником
і навіть масажистом.
Але мені все одно чогось не вистачає.
О ні, тепер ти вчитимешся грати на ситарі?
Я повинен знати, хто мій батько.
Розумію.
Та чи це добра думка, Чеде? Ми про це вже говорили.
Ні, говорила ти. А я слухав.
Ти завжди знаходиш відмовки й виправдання.
Але досить. Пора розказати.
Це мій вибір.
Добре.
Якщо ти так хочеш.
Я зберу все, що про нього знаю, і ввечері ми йому подзвонимо.
Годиться?
Так.
Дякую.
Кохана, розумію, це було нелегко.
Дон Пабло! Ось ви де.
Я прийшов сказати, що я сьогодні на 100% до ваших послуг,
якщо вам знадобиться послуга, хай яка ця послуга.
Радий тебе бачити, Максімо.
Власне, в нас сьогодні дуже важливе завдання.
Твоє найсерйозніше випробування.
Яке?
Знов труп? Два трупи?
О боже, десять трупів?
Готуйся.
СКЛАД СТОРОННІМ ВХІД ЗАБОРОНЕНО
У нас величезна доставка
від нового постачальника спиртного.
І він наполягає, щоб ми продегустували все сьогодні.
Я тішився,
що питиму на День мертвих спиртне з доном Пабло,
а от у Сари настрій був менш святковий.
Що таке, доню?
Засмутилася через тата?
Так.
І ще через дещо.
Засмучуватися можна не тільки через щось одне.
Якось я засмутився, що засмутився,
і мені стало ще сумніше.
Як сумно.
Ну...
Я сумую через одну дівчину.
Ясно.
Хочеш про це поговорити?
Ні, більше не хочу! Ти скорчила таке лице.
Неправда!
Я нормально ставлюся до оцього твого.
До «оцього мого»?
Мамо, ти навіть сказати це не можеш.
Може, в теорії ти й «нормально» це сприймаєш,
але...
коли ти вже мене приймеш?
Доню!
Стій, Саро!
Я знов усе зіпсувала, як тоді з Робертою.
Кохана, не переживай.
Думаю, тобі слід...
Чудова в нас сімейка.
...пляшка замерзла, бо мій кузен наповнив її водою!
Ми так боялися, як тато відреагує на те, що ми вкрали його текілу.
Але в нас було таке похмілля, що тато тільки розреготався!
Ледь не луснув зі сміху!
Глянь на нас, Максімо.
Двоє хлопчаків з Ареналь-стріт
працюють у найрозкішнішому готелі Мексики.
І п'ють на роботі.
Якщо вони знають, які ми, тоді чого нас запросили?
Далі в нас біла текіла з Наяриту.
Ти повинен знати: я так на тебе напосідався,
бо хочу, щоб ти досяг на цій посаді успіху.
Я цього хотів, відколи ти увірвався в мій кабінет з сірниковою коробкою.
Невже я таке зробив?
Максімо, ніколи не втрачай цієї риси.
Не забувай свого оптимізму та ентузіазму,
бо такий ти є.
Дякую, дон Пабло.
Це дуже приємно чути, особливо від наставника.
Для мене наші відносини завжди були чимось більшим.
Ми з сином завжди п'ємо коньяк.
А текіла буде нашим з тобою напоєм.
Даруйте, дон Пабло...
О, й Максімо.
Сидите п'єте тут разом. Як чудово!
Що таке, Дульсе?
Через тиждень я готую свято до дня народження гості
і знайшла в документах деякі невідповідності.
Цифри не збігаються з тими, що в замовленні.
- Хтось у готелі краде. - Я теж так подумала.
- Може... - За мною, Максімо.
Треба з цим розібратися.
У такій важливій справі йому потрібна вірна права рука...
Ой, це не двері.
Я знав, а ти?
Па-па, Дульсе!
Міг би придумати щось краще.
Вибачай, коли я п'яний, глузую я не дуже.
Ні, я про твою промову.
Вона якась суха.
Якщо чесно, її наче писав не ти.
Її мені написав спічрайтер Обами.
- Ні! - Максімо!
Тому тут стільки разів повторюється «надія».
Забудьмо про промову.
Краще розкажи всім історію, яку ти оце розповідав.
А оце вже не хороша думка, Г’юґо.
Чого ти?
А знаєте,
мені раптом захотілося текіли.
Розкажу, що я робив у той день.
Я все думав про Лорену й легенду про її дідуся.
Мені було цікаво,
чи справді вона хотіла бути з таким, як я,
маючи такого славетного дідуся.
Стоп.
Хочете сказати, ви побачили справжнього привида,
і він був у вас розчарований?
А що в цьому дивного?
У Мексиці всі бачать привидів.
Тобі слід ближче познайомитися з рідною культурою.
Хоч куди я в той день ішов, мене не покидало відчуття, що хтось...
Як би це сказати?
Чому ти в гримі?
У мене зміна в Дитячому Клубі.
Який придумав я.
Гекторе, а як би ти мене описав?
Люблю цю гру!
Ти...
Набридливий, нестерпний, дошкульний, дивний, проблематичний, самовпевнений...
- Тебе буває забагато. - Гекторе!
Я мав на увазі свої найсильніші риси.
А, це не так цікаво,
але ти чудовий, привітний, приємний, співчутливий, кумедний, незрілий.
Це не хороша риса.
Але скоро дозрієш!
До зустрічі, мій милий, пухкенький, пухирчастий друже!
Тоді до мене дійшло: треба довести Лорені мою мужність.
У 80-ті всі ніби подуріли
через токсичну маячню про мужність і застарілі гендерні стереотипи.
Я ні слова не зрозумів.
От лихо, повна пляшка.
Щось він розійшовся.
Придумав нову промову?
Ні.
Упевнений, текіла мені поможе.
А розповіси, що було далі?
Так буде легше зрозуміти, що казати.
Добре.
Але попереджаю, Г’юґо, треба пристебнути упряж
чи пасок безпеки, або, як кажуть інші ґрінґо,
слухай уважно.
Дульсе правду казала: цифри не сходяться.
Хтось у нас краде.
Хто б на таке пішов?
Бето! Бето!
Ох, Бето...
Я мав би знати.
У глибині душі я знав, але не хотів вірити.
Ну все, терпець урвався. Зробімо йому попередження!
Ні, Максімо.
За ці роки я не раз робив Бето зауваження
про безплатні напої
та інші «Бето-штучки» заради більших чайових.
Чилакілес не безплатні!
Що ж робити?
Знаю, він твій друг, але Бето тут більше не місце.
Ви його звільните?
Ні, Максімо.
Його звільниш ти.
Я? Тобто я?
- А чому я? - Мені жаль.
Це в нашій роботі найважче,
та без цього ніяк.
Ясно. Добре.
Я його звільню.
І я спитав у Прінса, чому б йому не написати пісню про дощ?
Привіт. Ми пригощаємо гостей випивкою!
Ми нікого нічим не пригощаємо. У цьому й біда.
Є термінова розмова!
Скажи чесно, Бето, ти наливав випивку безплатно заради більших чайових?
Так.
І мені дуже-дуже-дуже прикро.
Бабуся казала так не робити, і, звісно, мала рацію,
а я їй: «Бабусю, нам потрібні гроші. Ти ж хвора».
О ні, вона хворіє?
То пусте.
Моя глибока любов до неї – не виправдання.
Я так сильно хотів їй помогти.
Може, ти поможеш, якщо більше буватимеш з нею вдома?
Якби ж, але робота тут покриває витрати на її ліки.
Та й вона не геть сама. З нею її чигль.
Це напівчивава, напівбігль, справжній боєць. Бідолашний песик.
Пес теж хворий?
По-моєму, він утратив бажання жити.
Після того, як згорів їхній будинок.
Ой боже.
Послухай, Бето,
мені жаль твою бабусю і її песика, і їхній будинок,
але твої махінації – це вже занадто, і...
Щоб такого більше не було. Вважай, це останнє попередження.
Клянуся. Дуже тобі дякую, Максі.
- Випивка коштом закладу. - Ні, Бето, заклад – це ж і є ми!
Перестань уже!
Максімо?
Хіба ти не повинен обставляти на роботі сестру Мемо?
Привіт, доню.
- Мама? - Так.
Як ти дізналася про портал правди?
Це Максімо придумав, не я.
Я ж прибираю ваші кімнати і все знаю.
Я подумала, якщо ми поговоримо так,
ти не зважатимеш на вираз мого лиця.
Ти не розумієш, мамо!
Я не хочу, щоб ми говорили крізь стіну.
Тоді я зайду до тебе в кімнату,
і ми почнемо помалу.
Скажеш мені її ім'я,
- а завтра перейдемо... - Це не так просто.
Я не хочу щось про себе приховувати.
Але не готова тобі довіритися.
Я візьму одну тацю,
хоч зазвичай можу й 12.
Хтозна нащо. Та впевнена, ти можеш.
Мені, будь ласка, салат.
Хтось голодний як вовк.
А ще печеню й рис.
А це що, броколі? І броколі теж.
Пако!
Агов!
Ти проліз перед моєю дівчиною?
О ні. Пробач. Я тебе пропущу. Мені ця їжа навіть не смакує.
Ні, ні!
Ніхто не сміє пролізати перед моєю дівчиною!
Заспокойся, Мемо!
Порядок, кохана. Я захищаю твою честь.
Віддай тацю, Пако.
- Ні, чому? - Ану віддай!
Чого це?
Віддай тацю!
Я стікаю кров'ю!
Поможіть!
Рятуйте! У мене кров!
У мене кров!
Мені, будь ласка, печеню й салат.
Чеде, я хочу тебе підготувати, бо ти, певно, його впізнаєш.
Це твій батько.
Хто це?
Ти не знаєш, хто це?
Він прем'єр-міністр Мексики?
О боже, виходить, я потай мексиканець?
Ні!
Він дуже відомий американський актор і режисер,
який зняв чи не найкращий фільм усіх часів.
Ух ти, мій батько зняв «Поркі».
Навчання вдома було помилкою.
Послухай.
Я з ним працювала в єдиному своєму фільмі,
перш ніж скандал занапастив мою кар'єру.
Але, як бачиш, не його.
Я все одно хочу з ним поговорити.
Авжеж. Розумію.
Алло. У якій ви справі?
Алло. Це Даян Девіс. Він вільний?
З ним хоче поговорити його син.
Ви не чули.
Тут, у Штатах, це було в усіх новинах.
Він помер кілька тижнів тому.
Співчуваю вашій утраті.
Він помер?
Мені прикро, Чеде. Я не знала.
А як би ти дізналась?
Ти сама з ним не розмовляла. І мені не давала.
Я намагалася. Повір, Чеде.
Ти намагалася? Перестань!
Щоразу, як я хотів йому подзвонити, ти мене відмовляла.
А тепер він мертвий.
Це все через тебе.
Я так з ним і не зустрівся й тепер не узнаю, хто я.
Ай!
То ти тепер зчиняєш бійки?
І хто ти тепер? Усі мої колишні?
Ну вибач. Я просто...
Відколи ти розповіла про свого дідуся, в мене було відчуття...
що я не той чоловік, який тобі потрібен.
Що ти таке говориш?
Послухай.
Я, навіть маючи інструменти, будинок не збудую,
а голими руками й поготів.
Я не мачо, як твій дідусь.
Це ж добре!
Ти ж сказала, що він здолав койота!
Він був брехун, Мемо!
Я не сказала тобі правди тільки тому...
що не хотіла в День мертвих говорити погано про небіжчика.
Тепер ясно.
Знаєш, яким чудовим став би світ,
якби чоловіки менше вдавали з себе мачо
і були б такі ж добрі та чуйні, як ти?
Тоді в школі мені точно було б значно легше.
Мемо, справжнім чоловіком можна бути по-різному.
Для мене справжній мачо – це щедрий чоловік,
який завжди прийде на поміч друзям
і від самої присутності якого
всім стає тепліше на душі.
Це такий чоловік, як ти.
Ти серйозно?
Так, коханий!
За це я тебе й кохаю.
За це я тебе й обрала.
А я обираю тебе!
Іди до мене!
Як він сприйняв новину?
Ніяк.
Вибачте, але в Бето хворі бабуся й пес...
Це та бабуся, що за минулі роки помирала вже шість разів,
щоб він міг узяти тиждень відгулу?
Не страшно, Максімо.
Я розумію, чому ти його не звільнив.
Для тебе це важко.
Ти вірний друг.
Тому я підготував план на випадок непередбачених обставин.
Дульсе.
- Звільни, будь ласка, Бето. - Авжеж.
Очам не вірю. Чому ви попросили Дульсе?
Хтось мусить це зробити.
Дульсе працює тільки з літа! Не можна їй довіряти!
- Вона вас зрадить, от побачите! - Перестань.
Зовсім скоро я оголошу свого наступника
на посаді керівника.
Ану поклади! Це власність готелю!
Ану...
І мені потрібна людина,
яка зможе приймати важкі рішення, коли мене вже тут не буде.
Це я! Я ця людина!
Не цього разу!
Та присягаюся, я зможу!
Максімо. Не страшно, якщо ти не такий.
Ти не зміниш своєї сутності.
І не треба.
Ану поклади!
Бето! Бето!
Співчуваю утраті бабусі.
Вона жива.
Я оплакую свою кішку.
А це мій батько. Я його ніколи не бачив і щойно дізнався про його смерть.
Поклади його фото туди.
За нашими традиціями на вівтар можна класти те,
що померлі любили за життя.
Тому я принесла масло.
Це її улюблене.
Я сумую за тобою, Мантекілья.
А я не знаю, що любив тато.
І це дивно. Я думав, що мені буде сумно, але ні, не сумно.
Авжеж, ти не сумуєш.
Він же ні разу тебе не провідав.
Ні разу.
Ваша правда.
А міс Девіс завжди була поруч.
Пам'ятаю, я спостерігала, як вона вчить тебе плавати в басейні.
Навіть цілий готель тобі купила.
Вона тобі й мама, й тато. Два в одному.
Так і є.
Дякую, Лупе.
А тепер киш звідси.
Мені треба побути наодинці з кішкою.
Дякую, Лупе.
І ви теж киш звідси.
Ма!
Ти навчила мене плавати!
Це правда. Навчила.
Як ти пам'ятаєш?
Лупе сказала.
А потім я згадав, що ти навчила мене всього.
Зав'язувати шнурки.
Завжди давати метрдотелю 20$, щоб посадив за найкращий столик.
Завжди зволожувати шкіру, зокрема й на шиї.
Це ж секрет краси.
Я так зосередився на тому, що втратив, що забув про те, що маю.
Про маму, яка любить мене попри все на світі.
О, синку.
Знай: я дзвонила твоєму татові, багато разів.
Але він не хотів бути в нашому житті.
І мені дуже прикро.
- Якби ж я зробила більше. - Мамо, ти зробила достатньо.
Навіть кинула кар'єру, щоб захистити мене
від індустрії, що захистила тата.
Ну, він таки отримав «Оскар».
«Оскара» мав би отримати фільм «Чудернацька наука».
От би й мені створити жінку.
НЕ ТУРБУВАТИ!
Тадам!
Чого ти вдяглася як лучадор?
Бо ходжу на уроки танців, які викладає начальниця Максімо.
Та ґрінґа?
Навіщо?
Бо...
Мені почало здаватися, що я більше не потрібна вам з Максімо.
І мені стало страшно.
Та й без роботи
життя втратило всякий сенс.
А танці проганяють ці думки.
Це чудово.
І химерно.
Але здебільшого чудово.
Доню, я не чекаю, що ти мені довіришся й відкриєшся,
коли сама мала від тебе таємниці.
Пам'ятаєш дівчину, яка перемогла мене на турнірі?
- Ту мажорку? - Так!
Її звуть Аїда,
і ми бачилися в день відкриття Хуліїного бутика.
Зустріч була незабутня.
Вона написала свій номер у мене на руці.
Доню, чорнило шкідливе для здоров'я.
Ні! Ми тоді купалися в океані,
і її номер наполовину змився.
Я записала решту цифр.
Але не можу їй подзвонити, бо не маю повного номера.
І тому ти на турнірі була сама не своя...
У той день усе пішло шкереберть.
З цього й почалося те, через що всі й досі на мене сердяться.
Я все зіпсував. Усе вкрай погано.
Я власними руками віддав посаду керівника Дульсе.
- Що? - Чорт,
слід було звільнити Бето, коли був такий шанс.
Я так і знав! Ти хотів мене звільнити.
От паскуда!
Я якраз розповідав про це хорошому другу Лін-Мануелю.
Бето!
Бе...
От супер. Тепер на мене злиться ще одна людина, як тоді злилася Хулія.
Ти хоч чуєш себе, Максімо?
Дивись, щоб готель геть тебе не змінив.
- Він мене не змінює. - Та невже?
Бо заради підвищення ти пропустив сніданок з рідними.
А тепер бісишся, що не зміг звільнити друга,
замість біситися через його звільнення!
Це складно. Ти не зрозумієш.
О ні, я розумію.
Дуже ясно розумію.
У мене клієнти.
Дарма я тобі не послухався Хулії, але я був дуже пригнічений.
Дон Пабло розсердився, що я не звільнив Бето.
І я його не виню.
Дон Пабло не розсердився.
Він пишався, що ти лишився вірний принципам.
Ти всі ці роки помилявся.
Ти так і не зрозумів, що він хотів тобі сказати.
Дякую, дон Пабло.
Лорена!
Дон Максімо.
Ваш вихід.
Авжеж.
Що мені казати?
Дядьку, говори від серця.
Ти зможеш, дядьку.
Коли Маріано попросив мене виголосити промову,
мушу визнати, я вагався.
Та коли він сказав, що це було прохання дона Пабло,
я подумав...
«Гість отримує те, що хоче».
І от я стою тут,
нарешті збагнувши,
чого дон Пабло хотів мене навчити понад 30 років тому.
Що інколи наші таємниці
завдають болю тим, кого ми любимо найбільше.
«Бутон троянди»?
Фільм про санчата?
Фільм – повна лажа.
Так.
Повнісінька.
І що визнаючи свої страхи
й розповідаючи близьким людям про свої комплекси,
ми стаємо одне до одного ближчі.
Недавно мені нагадали,
що найбільше нас люблять ті,
хто бажає, щоб ми лишалися вірні собі.
Дон Пабло,
пробачте, що перестав бути хлопчаком з Ареналь-стріт.
Я забув того Максімо,
який насмілився увірватись у ваш кабінет
і попроситися на роботу.
Проте надіюся...
я ще навчусь у вас, дон Пабло,
що ніколи не пізно все виправити.
Тому сьогодні я стою тут,
перед усіма вами,
моєю родиною з «Лас-Колінаса»,
щоб попросити у вас вибачення.
За помилки, які зробив у минулому
і не тільки.
Я надіюся нарешті
навчитись у вас, дон Пабло,
що наші помилки не визначають, хто ми є.
І цього разу
я винесу для себе правильні уроки.
Дякую.
Будьмо!
Палома?
Хулія?
Переклад субтитрів: Аліє Бекірова