Аугусто и Адриана.
Как си? Притесняваш ли се?
Аз?
Понеже ще говоря пред хора, които ми се сърдят от трийсет години?
Глупости, вече никой не ти се сърди.
Майната ти.
Добре де, някои още ти се сърдят.
Знаех си, че е грешка.
Максимо.
Прощавай, Лорена.
Реших, че си дух.
- Толкова приличаш леля си! - На Лупе?
Само ти мислиш така.
Не си наред!
- Дон Максимо. - Мариано.
Благодаря, че почетохте дядо.
- За мен е чест. - Извинете ме.
Аз ли ще говоря последен? Трябва да е Хектор.
Още има вид на 30-годишен, а и фъфленето му придава важност.
Тръгвам си.
- Не. - Да.
Дойдохме специално.
А и честно казано, тук е яко.
Нещо като купон, но малко тъжен.
За емоционални.
Точно по този начин гледаме на смъртта в Мексико.
Сещам се за Деня на мъртвите в "Лас Колинас".
Мъртвешкият празник, знам го.
- Не. - Денят на мъртвите.
Да де, мъртвешкият празник.
Като в онзи филм за Джеймс Бонд.
- Не. - Нищо общо.
Тогава като в "Коко"?
Донякъде.
Та значи, Денят на мъртвите през 1985 г.
Бяхме се събрали пред олтара на баща ми. Присъстваше и Хулия.
Изпекох му хляб.
- Благодаря. - Много мило.
Взех жена му, поне това му дължа.
Представям си колко щеше да е горд с децата ни.
Сара се е посветила на училището.
Дебатите не са училище!
Максимо се справя чудесно в хотела,
а приятелката му Хулия е страхотно момиче.
- Благодаря, много мило. - Не, аз ти благодаря, че си тук.
Знам колко го е обичал Максимо. Исках да го почета.
Ако не искам да се издъня, трябва да тръгвам.
Винаги закусваме с баща ти.
Извинявай, всъщност говорех на него.
Той ме пуска. И също иска да разбия сестрата на Мемо.
Чао.
Прабаба ми Фидела.
Били 13 сестри.
Умряла както и живяла - в битка за място на дивана.
- Кой е този? - Дядо ми Октавиано.
Голям мъжага е бил.
Мама разказва как с голи ръце надвил вълк, който заплашвал стадото му.
Със същите ръце съградил дома си.
- Леле, какъв... - Невероятен човек, нали?
Пример е за подражание на всички мъже в рода ни.
Братята ми, чичовците, първите, вторите и третите братовчеди.
Той ги е научил какво е да си мъж.
Чао, сладурче.
Чао.
Тези очи...
Сякаш наднича право в душата ми.
- Не е... - Лолита.
- Помниш ли как ме пъдеше преди закуска? - Отричах истината.
Но нека запазим връзката си в тайна само още мъничко.
Любов моя, щастлив съм, че съм с теб. Отново.
Бих те последвал навсякъде.
Мамо, трябва да говоря с теб за нещо, което отдавна криеш от мен.
Не чак толкова отдавна.
От известно време усещам, че нещо ми липсва.
Затова заминах за Перу и изкачих Манго Пиня.
- Отива на зле. - Но напразно.
После работих какво ли не в хотела.
Бях келнер, служител край басейна, спасител и дори масажист.
Но нещо продължава да липсва.
Сега на цитра ли ще се учиш да свириш?
Искам да знам кой е баща ми.
Разбирам.
Не е добра идея, Чад, говорили сме вече.
Не, ти говореше, аз слушах.
Винаги намираш някакво оправдание.
Но край, време е.
Аз решавам.
Добре.
Щом толкова държиш.
Само да намеря телефона му и по-късно днес ще му се обадим.
Става ли?
Да.
Благодаря.
Знам, че не беше лесно, любов моя.
Дон Пабло! Ето ви.
Само да ви кажа, че съм изцяло на разположение днес,
ако имате нужда от мен за каквото и да било.
Радвам се да те видя.
Днес ни предстои важна задача.
- Най-голямото ти изпитание досега. - Какво е?
Пак ли труп? Или два?
- Боже, да не са десет? - Стегни се.
Получихме голяма доставка
от най-новия ни снабдител на алкохол.
Настоява да опитаме всичко днес.
Бях във възторг, че ще прекарам деня на чашка с дон Пабло,
но на Сара не й беше до празнуване.
Какво има, мила? Заради баща ти ли си тъжна?
Да.
Но има и друго.
Случва се човек да тъгува за няколко неща накуп.
Веднъж бях тъжен, защото съм тъжен, от което ми стана още по-тъжно.
Колко тъжно.
Само че аз съм тъжна заради едно момиче.
Добре.
- Искаш ли да поговорим? - Вече не, видях ти физиономията.
- Не, знаеш, че приемам ориентацията ти. - "Ориентацията ми"?
Дори не можеш да го изречеш.
Може би го преглъщаш по принцип, но иначе...
Кога ще ме приемеш наистина?
Миличка...
Сара, почакай.
Пак сбърках, като с Роберта.
Не се тревожи, скъпа. Според мен...
Какво семейство си имаме!
...бутилката замръзна, защото беше пълна с вода.
Треперехме от страх, че татко ще ни накаже за текилата,
но ни мъчеше такъв махмурлук, че той просто прихна.
Щеше да се пукне от смях!
Погледни ни само.
Две момчета от улица "Аренал" работят в най-хубавия хотел в Мексико.
И поркат на смяна.
Щом ни знаят какви сме, защо ни карат?
Следващата бутилка е бяла текила от Наярит.
Държа да знаеш, че те юркам толкова
само защото искам да успееш в кариерата.
Харесах те още когато нахълта в кабинета ми с кибрита.
Къде ми е бил умът!
Никога не губи този плам, Максимо.
Дерзай със същия ентусиазъм, защото това е твоята същност.
Благодаря, дон Пабло. Ценя високо мнението на моя ментор.
За мен в отношенията ни винаги е имало нещо повече.
Двамата със сина ми обичаме коняк.
А сега обявявам текилата за мое и твое питие.
Простете, дон Пабло...
И Максимо.
- Сближавате се, колко хубаво. - Какво има, Дулсе?
Подготвям се за рождения ден другата седмица
и попаднах на несъответствия в инвентара.
Броят на бутилките с алкохол не излиза.
- Явно някой краде. - И аз си помислих същото.
- Да отидем... - Максимо, ела.
Трябва да разнищим случая.
Той се нуждае от доверен човек за тази важна...
Не оттук.
Знаех го. А ти?
Чао, Дулсе.
Можеш много повече.
Не ме бива да се заяждам на пияна глава.
Не, имам предвид словото ти.
Не се усеща нищо лично.
Сякаш не си го писал ти.
Възложих го на човека, който пише речите на Обама.
- Не! - Максимо!
Затова всяка втора дума е "надявам се".
Предлагам да изхвърлим речта и да разкажеш на всички тази история.
Изобщо не е добра идея, Хюго.
- Я стига. - Знаеш ли какво?
Трябва да ударя една текила.
Да продължим с мен.
Не спирах да мисля за Лорена и легендата за дядо й.
Питах се дали наистина би искала да е с човек като мен,
когато е имала такъв предшественик.
Момент.
Твърдиш, че си видял дух и той е бил разочарован от теб?
Какво странно има? В Мексико духовете са под път и над път.
Опознай културата си, Уго.
Накъдето и да се обърнех, имах чувството, че някой...
Как да се изразя?
- Защо си гримиран? - На смяна съм в детския клуб.
Който беше моя идея.
Хектор, с какви думи би ме описал?
Обичам тази игра.
Досаден, вбесяващ, притеснителен, инатлив и налагащ мнението си.
- Прекалено. - Хектор, моля те!
- Изреди само най-силните ми черти. - Това не е толкова забавно,
но симпатичен, дружелюбен, приятен, състрадателен, недорасъл.
- Това не е положителна черта. - Говори за развитие!
Чао, мой сладък, тумбест, бъбрив и енергичен приятелю.
Тогава осъзнах, че трябва да докажа мъжествеността си.
През 80-те години сте се давели в отживелици за ролята на мъжа и жената.
Не разбирам какво значи това.
Цяла бутилка. Взе да става лошо.
- Измисли ли какво да кажеш? - Не.
Но текилата със сигурност ще помогне.
Защо не доразкажеш историята? Може да те подсети какво да говориш.
Хубаво.
Но, Хюго, отвори си ушите.
И внимавай в картинката или както там се изразяват гринговците.
Дулсе е права. Бройката не излиза.
- Някой краде. - Кой може да е?
Бето! Бето!
Бето.
Трябваше да се сетя.
Всъщност го знаех, но се самозалъгвах.
- Тогава да го предупредим официално! - Не, Максимо.
Многократно съм го предупреждавал да не черпи гостите с алкохол
и други екстри, за да прибира по-тлъсти бакшиши.
- Сиренето е с пари! - Как да постъпим тогава?
Знам, че Бето ти е приятел, но трябва да си ходи.
- Ще го уволните? - Не, Максимо.
- Ти ще го уволниш. - Аз? Моя милост?
- Но защо? - Съжалявам.
Това е най-трудното в нашата работа, но се налага.
Да, добре.
Отивам.
И рекох на моя авер Принс да напише песен за дъжда.
- Братле, заведението черпи! - Нищо подобно, това е проблемът.
Идвай да говорим!
Бето, кажи честно, черпиш ли клиентите за по-големи бакшиши?
Да.
И ужасно, ама ужасно съжалявам.
Баба ме предупреждаваше да спра и беше права,
но й казвах: "Бабо, парите ни трябват, болна си".
- Болна ли е? - Няма значение.
Обичта ми не е оправдание.
Просто много ми се искаше да й помогна.
Помагай й, като прекарваш повече време с нея.
Бих искал, но работя, за да й купувам лекарството.
А и тя не е съвсем сама, има си чигъл.
Кръстоска между чихуахуа и бигъл. Голям боец е, горкичкото.
- И кучето ли е болно? - Според мен загуби воля за живот.
- Когато къщата изгоря. - Господи. Добре.
Слушай, Бето, съжалявам за баба ти, за кучето й и за къщата,
но кражбите са недопустими...
Нека не се повтаря. Предупреждавам те най-строго.
Обещавам. Много ти благодаря, Макси.
- Чакай да те почерпя едно. - Не, черпенето е за наша сметка, стига!
Максимо? Нямаше ли да разбиваш сестрата на Мемо?
- Здравей, миличка. - Мамо?
Как разбра за Портала на истината? Максимо го кръсти така.
Нали чистя стаите ви, всичко знам.
Реших да поговорим така, за да не те притеснява физиономията ми.
Мамо, ти не разбираш.
Не искам да се налага да си говорим през стената.
Тогава ще дойда при теб.
Може да започнем с нещо дребно, примерно да ми кажеш как й е името.
- А пък утре... - Не е толкова лесно.
Не искам да крия каквото и да било.
Но още ти нямам доверие.
Ще взема един,
но мога да нося поне 12 едновременно.
Странно, но не се съмнявам в теб.
- Ей това парче. И салата. - Какъв гладник.
Искам и ориз.
Това са броколи, нали? И от тях.
Да не пререди моето момиче?
Не, извинявай, мини пред мен. Храната дори не ми харесва.
Никакви такива! Никой не прережда моето момиче.
- Мемо, стига. - Спокойно, защитавам честта ти.
Пако, пусни подноса.
- Защо? - Дай ми го.
Дай го!
Кръв!
Помощ! Тече ми кръв!
Кръв!
Задушено и салата, моля.
Първо нека те подготвя, защото сигурно ще го разпознаеш.
Това е баща ти.
- Кой е този? - Не знаеш ли?
Да не е премиерът на Мексико?
Боже, да не съм мексиканец?
Не!
Той е прочут американски актьор и режисьор,
създал едни от най-великите филми в историята.
Баща ми е режисирал "При Порки"!
Домашното обучение беше грешка.
Работих с този човек по единствения филм, който снимах,
преди скандалът да съсипе мен, но не и него.
- Въпреки това искам да го чуя. - Добре, разбирам.
- Да, моля? - Даян Дейвис е. Той там ли е?
Синът му иска да говори с него.
Значи не сте чули. Беше по всички новини в САЩ.
Той почина наскоро.
Моите съболезнования.
Умрял е?
Чад, много съжалявам, не знаех.
Откъде ще знаеш? Не говореше с него, не позволяваше и на мен.
- Чад, повярвай ми, опитах се. - Я стига!
Всеки път ме разубеждаваше да не му се обаждам.
А сега той е мъртъв.
Вината е само твоя. Не се запознах с него и няма да знам кой съм.
Побойник ли стана?
И ти като всичките ми бивши гаджета!
Съжалявам, но откакто ми каза за дядо си, имам чувството,
че не искаш такъв като мен.
Какви ги говориш?
Виж.
Не бих могъл да построя къща с инструменти, камо ли с голи ръце.
- Не съм мачо като дядо ти. - И по-добре!
Но ти каза, че е надвил вълк!
Той беше пълен лъжец.
Не ти го казах само защото не исках
да говоря лошо за умрелите на техния празник.
Ясно.
Светът щеше да е много по-хубав, ако мъжете не се правеха на мачовци,
а бяха мили и грижовни като теб.
Тогава в прогимназията щеше да е доста по-поносимо.
Мъжествеността има различни лица.
За мен "мачо" е човек, който е великодушен,
винаги помага на приятелите си
и самото му присъствие кара всички да се чувстват по-добре.
Човек като теб.
Сериозно ли?
Да, любов моя.
Затова те обичам.
Затова избирам теб.
И аз избирам теб.
Ела!
- Как мина? - Никак.
Бабата на Бето е болна, а и кучето й...
Бабата, която шест пъти умира, за да може той да си взема отпуска ли?
Но няма нищо, Максимо. Разбирам защо не ти е дало сърце.
Трудно ти е. Верен приятел си.
Но аз за всеки случай подготвих резервен вариант.
Дулсе.
- Уволни Бето, ако обичаш. - Веднага.
- Но защо Дулсе? - Все някой трябва да го свърши.
Но тя е тук от лятото, нямам й вяра.
- Ще ви предаде! - Стига, Максимо.
Предстои да обявя най-подходящия човек за мой наследник.
Остави ги, на хотела са!
Трябва да е някой, който може да взема тежки решения.
Аз съм човекът! Само този път се разколебах.
Но иначе съм корав!
Няма нищо лошо в това да не си такъв.
Не може да вървиш срещу себе си.
И не бива.
Стига!
Бето! Бето!
Съжалявам за баба ти.
Тя е жива. Слагам я заради котката ми, която умря.
Това е баща ми, когото не съм виждал, но се оказа, че е починал.
Тури го там.
Част от традицията е да сложиш на олтара неща,
които починалите са харесвали.
Затова съм донесла масло. Беше й любимо.
Липсваш ми, Мантекия.
Не знам какво е харесвал баща ми.
Странно, мислех, че ще ми е тъжно, но не.
Много ясно. Този човек дори не е идвал да те види.
- Нито веднъж. - Май си права.
Г-ца Дейвис обаче винаги е била до теб.
Помня как те учеше да плуваш в басейна отвън.
Цял хотел ти купи.
Старае се за двама.
Наистина.
- Благодаря, Лупе. - А сега чупката.
Остави ме насаме с котката ми.
Благодаря, Лупе. Чупката и на теб.
Мамо! Ти си ме научила да плувам.
Да, вярно.
- Откъде се присети? - Лупе ми каза.
А после си спомних как ти ме научи на всичко.
Да си връзвам обувките,
да бутам бакшиш, за да ми дадат хубава маса,
и да се мажа с крем, като не пропускам врата.
Тайната на красотата.
Мислех само какво съм загубил. Бях забравил какво имам.
Майка, която ме обича безрезервно.
Миличкият ми!
Знай, че много пъти съм звъняла на баща ти.
Той просто не искаше да бъде част от живота ни.
- Съжалявам, че не направих повече. - Направи повече от достатъчно.
Жертва се, за да ме опазиш от индустрията, бранеща смотания ми баща.
Е, все пак е спечелил "Оскар".
"Нечиста наука" беше за "Оскар". Да можех да създам жена!
НЕ БЕЗПОКОЙТЕ!
Защо си се облякла така?
Защото ходя на уроци по танци при шефката на Максимо.
Американката?
И защо?
Защото...
Взех да усещам, че вече не съм ви нужна, и това ме плашеше.
Като изключим работата, не намирах своето призвание.
- Танците много ми помагат. - Страхотно.
И странно, но най-вече страхотно.
Осъзнах, че не мога да очаквам от теб да споделяш с мен,
когато и аз имам тайни.
- Помниш ли онова момиче от дебата? - Богаташката ли?
Казва се Аида. Засякохме се на откриването на бутика на Хулия.
Беше невероятно, мамо.
Написа телефона си на ръката ми.
Може да се натровиш от мастилото.
Не! Влязохме в океана да поплуваме и цифрите се размазаха.
Записах ги тук.
Но номерът не е пълен.
Затова реагира така, като я видя на дебата...
Ставаше все по-зле.
Тази случка беляза началото, довело до това всички още да ми се сърдят.
Здравата се прецаках.
Направо връчих поста управител на Дулсе.
- Какво? - Просто трябваше да уволня Бето!
Знаех си, че си искал да ме уволниш! Копеленце!
Тъкмо това разправях на моя приятел Лин-Мануел.
Бето...
Супер! Още един, който ми се разсърди, също като Хулия тогава.
Чуваш ли се изобщо?
Спри се, вече не мога да те позная.
- Същият съм си. - Нима?
Заряза семейната закуска, за да трупаш актив тук.
И се ядосваш, че не си уволнил приятел, вместо за това, че е бил уволнен.
- Сложно е, няма да разбереш. - Напротив, разбирам.
И то много ясно.
Имам клиенти.
Трябваше да послушам Хулия, но бях прекалено разстроен.
Дон Пабло ми беше ядосан, че не уволних Бето. И не го виня.
Дон Пабло не е бил ядосан, а горд с теб, че си останал верен на себе си.
Заблуждавал си се жестоко. Така и не си разбрал какво ти е казал.
Благодаря.
Лорена!
Дон Максимо, ваш ред е.
Да.
Какво да кажа?
Просто бъди искрен, вуйчо.
Ще се справиш.
Когато Мариано ме помоли да говоря,
признавам, че се колебаех.
Но когато ми каза, че така е искал дон Пабло, си рекох:
"Желанието на госта е закон".
И ето че най-сетне проумявам урока на дон Пабло
отпреди трийсет години.
За това как понякога тайните само нараняват най-скъпите ни хора.
"Роузбъд"?
За някаква шейна ли става дума?
Ама че тъп филм!
Да.
Напълно си прав.
И как споделянето на страховете ни
само би ни сближило.
Припомниха ми, че хората, които най-много те обичат,
искат да останеш верен на себе си.
Дон Пабло.
Съжалявам, че престанах да бъда момчето от ул. "Аренал".
Отдалечих се от онзи Максимо,
който дръзна да нахълта в кабинета ти и да те помоли за работа.
Но се надявам
и да се поуча от теб, дон Пабло.
За това, че никога не е късно да се поправиш.
Ето защо сега заставам тук, пред всички вас,
моето семейство от "Лас Колинас",
за да ви се извиня.
За всички грешки, които допуснах навремето,
и за другите впоследствие.
Надявам се най-сетне да науча от теб, дон Пабло,
че грешките не ни определят.
И този път да отнеса наученото със себе си.
Благодаря.
И наздраве!
Палома?
Хулия?
Превод на субтитрите Боряна Богданова