АКАПУЛЬКО
Невже треба чекати, щоб сісти за столик?
Я їм не звичайний платник податків.
Агов! Станьте в чергу!
Їй не треба ставати в чергу.
Бачите оту золоту картку?
Вона учасниця елітної програми.
У колишньому «Лас-Колінасі» було гасло: «Гість отримує те, що хоче».
А тепер що? Гість отримує те, на що має право.
Хтось не в гуморі.
А як я можу бути в гуморі?
Г’юґо проміняв мене на зіплайн.
Хулія не приїде, а розчарування й несмачна текіла – погане поєднання.
Придумав. А розкажіть ще одну історію з вашого минулого.
Я знав, що вони тобі подобаються.
Це краще, ніж слухати ваші скарги.
Усе одно це комплімент.
Отже, це було майже 40 років тому,
і так тяжко, як тоді, я ще не працював.
Максімо.
Хіба в тебе сьогодні не вихідний?
Був. Та я подумав, що на роботі цікавіше.
Ясно. Тоді побачимось на вечері.
Я подумав, цікавіше буде повечеряти на роботі.
Бувай!
Ми по-різному розуміємо значення слова «цікаво».
Я частіше бував у «Лас-Колінасі»,
Естебан готував Сару до дискусії...
САРА ВИГРАЄ ТУРНІР
...а мама почала робити успіхи у своєму новому захопленні.
Коханий, я в магазин. Тобі щось треба?
- Ні? Ну добре. - Ти йдеш у плащі?
У мене бувають припливи ознобу.
А таке існує?
Але вона поки що соромилася
комусь розповідати про свою нову любов — до спандексу.
Хоч я й працював мов навіжений, та раптом відчув загрозу
від нової колеги, яка здавалася справжньою...
Хижачка
На фоні сестри Мемо Дульсе всі інші здавалися ледарями.
І складалося враження, що вона знає, що робить.
Роботи було як ніколи багато, на інше часу не вистачало.
Максімо, маєш секунду?
Аякже.
Ти не проти, якщо я візьму Чеда на роботу у свій бутик?
Чого ж я буду проти?
По-моєму, Авґусто з Адріаною збираються його «підвищити».
Ні. Я питаю, бо він же мій колишній.
Я про це й не подумав.
- Стоп. А мені треба про це думати? - Що? Ні.
Тому я в тебе й спитала. Тобі нема про що непокоїтися.
Добре, не буду непокоїтися, хоч я й так не збирався.
- Можеш його взяти. - Дякую.
Інший на твоєму місці психував би, що ми цілий день разом.
Ну, тільки не я.
Я довіряв Хулії,
але щось мене таки трохи... Очманіти!
Це ж Гектор.
Який він красень.
- Прикрий мене. Прикрий. - Максімо?
Який я радий тебе бачити.
- Справді? - Так.
І ти не сердишся через те, як усе скінчилося?
То було у вісімдесяті роки.
Вони були сповнені помилок.
Я їх усі забув, щоб наробити ще більше помилок у дев'яності.
Скільки вас буде?
Троє.
- Якщо ти до нас приєднаєшся. - Авжеж.
Добре. Дякую.
Туди можна тільки учасникам елітної програми.
- Ідіть за мною. - Нечувано...
Гість повинен отримувати те, що хоче.
А ось столики для вас.
Яйця пашот просто смачнющі.
Ух.
Очам не вірю, Гекторе.
Ти геть не змінився.
У чому твій секрет?
В інфрачервоній масці?
Ні. Це дешевий маркетинг.
У мене просто дуже-дуже-дуже добрі гени.
Заздрю.
Чим ви займалися після приїзду сюди?
Він розповідав історію про кінець літа...
- Літа 1985 року? - Так.
Я якраз розповідав про день, коли ти впав у басейн.
- Пам'ятаєш, Гекторе? - Пам'ятаю.
Тоді я вперше й востаннє бачив тебе без твоїх розкішних кучерів.
Смішно було.
Я розповідав Джо про нашу з Хулією розмову
про те, що вона хотіла взяти Чеда...
Зроби тихіше! Я пишу!
«РОЖЕВИЙ ЗАМОК»
Ти що, не чув, брате?
Я мільйон разів просив зробити телик тихіше.
Чого ти завівся?
Я заважаю тобі «писати книгу»?
Ти все одно нікому не даси її почитати.
Благаю, якщо бачиш, що пачка з-під соку вже порожня, не клади її в холодильник.
- Це не я. - Нехай.
Не хочу зранку сваритися.
- Сьогодні важливий для мене день. - І для мене.
З'явилася вакансія туристичного гіда, і вгадай, у кого сьогодні співбесіда?
Заради цього навіть надіну білу сорочку.
До речі, позичиш білу сорочку?
Я позичу тобі весь свій гардероб, аби тебе взяли на роботу.
Я маю сорочки всіх кольорів.
Наскільки хочеш, щоб були оголені груди?
Ні наскільки. І тобі доведеться посидіти з Андресом.
Що? Ні.
- Я не можу взяти його на роботу. - Щось придумаєш.
Ти ж близький з начальницею. Хіба ні?
Уже ні. Вибачай.
- Доброго ранку! - Доброго ранку!
Уже встав. Угадай що, Андресе.
Ти сьогодні побудеш з дядьком.
У «Лас-Колінасі»?
Чесно?
Так.
Сьогодні підеш зі мною. Дивись.
Я навіть зібрав тобі в дорогу перекус.
Але послухай.
Якщо спізнимося, не встигнемо на автобус.
Забереш його зразу після співбесіди.
Прошу, не пізніше другої дня. Удачі.
Гей, це ж моє, придурок!
Гайда, Андресе.
Бувай, тату.
Бувай, синку. Люблю тебе.
Біжімо. Ми вже спізнюємось.
Хочеш стати пожежником, коли виростеш?
- Хотів би. Але навряд чи стану. - Чому ж навряд?
Я ніколи не буду такий відважний.
Я ж і досі сплю з увімкненою лампою.
Послухай.
Це востаннє я від тебе чую, що ти чогось не зможеш.
Багато хто казатиме, що твої мрії нездійсненні.
Не будь одним з них.
Інакше настане день, коли ти захочеш здійснити свої мрії,
але тобі вже буде тридцять і буде пізно їх втілювати.
Зрозумів?
- Так, дядьку Гекторе. - Славно.
А що ти завжди пишеш?
Роман. Мій роман.
Я писав його кілька років
і от нарешті дописав.
Покажу його одній нашій гості.
Круто. А кому?
Вона дуже впливова видавниця.
Ти ж хочеш стати пожежником?
Видавниця – майже те саме.
Це жінка, яка вирішує, хто стане пожежником.
Мені треба лише п'ять хвилин. Я дам їй почитати роман
і переконаю її, що з мене буде хороший пожежник.
Зрозумів?
Може, я стану лікарем.
Пожежником бути складно.
Дивись. Це Дитячий Клуб.
Кльово. Скажи?
Ти трохи побудеш тут,
пограєшся з дітками.
А через кілька годин прийде тато й тебе забере.
Добре?
До речі, сюди можна тільки дітям гостей, тому підіграй мені.
Сьогодні ти Ділан.
І ти з Індіанаполіса.
Ділан з Індіанаполіса.
Ідеально.
Па-па.
Привіт, Мемо.
Вибач, що перериваю твоє засмагання. Чи дрімання?
Хай там як, а я готовий обслуговувати VIP-альтанку.
- А нагадай, яку саме альтанку? - Крістели Рамірес.
Вона приїжджає в Акапулько раз на рік і наостанок відпочиває біля басейну,
засмагає і, авжеж, насолоджується моїм бездоганним обслуговуванням.
Рамірес. Видавниця.
Невже? Дивно.
Тут така річ.
Ти спізнився, і я віддав альтанку Дульсе.
Що? Але це робота якраз для мене.
Я знаю улюблений шезлонг Крістели, її улюблений французький мартіні
і те, що вона любить класти свіжо висушений рушник
під шию, коли читає.
Якось химерно, що ти стільки про неї знаєш.
Тоді віддай її мені.
Вона поїде в аеропорт о 15:30.
Після цього я зроблю, що хочеш.
Навіть чиститиму фільтр у басейні від волосся...
цілий тиждень.
Ну добре,
місяць.
Я ж головний над басейном.
І вмовлю Дульсе поступитися.
Нізащо! Крістела — моя.
Але вона постійна клієнтка Гектора, й він знає, що вона любить,
а він роки на це витратив.
Вона любить французький мартіні, коричневий шезлонг зі спинкою з ротанга
і теплий рушник під шию.
Гекторе, будуть і інші VIP-гості.
Чому тобі потрібна саме ця?
Хочеш знати чому?
Тому, що вона...
Вона дає щедрі чайові,
і кажучи «щедрі», я маю на увазі дуже-дуже-дуже щедрі.
А я її хочу не через гроші.
Крістела мене надихає.
Вона сама побудувала свій бізнес, без участі чоловіків.
А для дівчини з вулиць Акапулько такий взірець
безцінний.
Не знаю, як ти, а я так розчулився.
Глянь на неї.
Я бачу дівчину, яка намагається пробити скляну стелю.
Повірити не можу.
- Це ж відверте кумівство. - Гей.
Не знаю, що воно таке, але це точно не воно.
Вибач, Гекторе, але для Дульсе це важливіше.
Альтанка залишається за нею.
Ти найкращий у світі брат.
Начальник! Ти хотіла сказати начальник.
Я б нізащо...
А як називається потурання по службі своїм родичам?
Міс Рамірес!
Ось ти де.
Дульсе відібрала мою VIP-клієнтку, а Мемо й пальцем не поворухнув.
Як можна так зухвало зазіхати на чуже?
Я питаю в себе те саме.
Максімо.
Максімо!
А ти не помітив у Дульсе нічого дивного?
Так. А я думав, я один помітив.
Вона мов та мультяшна жаба
в циліндрі, яка танцює, варто тобі відвернутися.
А глянеш на неї – бум!
Це звичайна жаба.
У нас в Іспанії такого не було. Ти виженеш її з моєї альтанки?
Що? Ні, я...
Я не можу обійти Мемо.
Але ж Дульсе – пристосуванка.
І басейн – лише початок.
Такими темпами вона скоро зазіхне на твоє місце.
Я не можу заставити її віддати тобі альтанку, але...
Іде. Починаймо.
Нізащо. На мені вже й так дві гості...
Я твій начальник, Гекторе.
Цей гість надзвичайно важливий, а всі інші працівники зайняті.
Збав оберти.
Віднеси це в посольський номер люкс, або начувайся.
Це ж на тому боці готелю.
Цей дуже важливий гість платить утроє більше, ніж ти маєш тут.
- То як, заманливо? - Утроє?
Я можу віднести.
Ти не мусиш, Дульсе.
Це робота Гектора.
На тобі вже й так VIP-гостя, і я не хотів би...
Не страшно. Хай її забирає Гектор.
Упевнена?
Ти ж так хотіла, щоб Крістела тебе надихнула.
Вона вже надихнула. Своїм гаманцем.
Ого. Дякую тобі, Дульсе.
- Так. Дякую. - Ти командний гравець.
Рада допомогти.
- Уперед, команда! - Уперед!
Вона осатаніє, коли дізнається, що немає ніякого посольського номера.
Надіюся, чайові від Крістели перекриють її розчарування.
Перекриють, повір.
Батьки Ділана з Інданаполіса,
негайно підійдіть у Дитячий Клуб.
Дитячий Клуб годину як закрився.
Чекаємо ще п'ять хвилин і вважатимемо, що він загубився.
- Привіт, Хімено. - Привіт, Гекторе.
Давай відведу малого до батьків. Вони у вестибюлі.
Давай. Он він. Бідолашний.
Усіма покинутий.
Ледве вимовив назву рідного міста.
Ділане!
Знайдімо твоїх батьків.
Ми ще прикидаємось?
Так. І тепер ми пограємо в хованки
і підемо шукати твого татка.
Гекторе, я вимагаю пояснень.
Пробачте, Даян. Знаю, працівникам не можна...
Хто цей чарівний хлопчик?
Я Ділан з Індіанаполіса.
А скільки тобі рочків?
Я Ділан з Індіанаполіса.
Його забули забрати, а Дитячий Клуб уже закрився.
Я хотів відвести його до батьків.
Як шляхетно. Мені це в тобі подобається, Гекторе. Ти такий добрий.
Ну, піду готуватися.
Алехандро Вера по мене прилетить
на своєму гелікоптері, й ми облетимо курорт.
Це для роботи?
Нібито. Хоча він згадував просеко.
Знає мою слабкість.
Па-па, солоденький.
- Па-па. - Па-па.
- Вона тобі подобається! - Гайда.
Хочеться думати, що деякі сукні були створені завдяки мені.
Гекторе. Усе добре? Ти якийсь наляканий.
Я ще не бачив, щоб ти пітнів.
Авжеж, я пітнію, Чеде.
Боже. Що таке?
І хто цей малий?
Я Ділан з Індіанаполіса.
- Ти ба! - Він мій небіж.
Він мав побути тут кілька годин,
але його тато спізнюється, і я не знаю, де він.
Не знав, що в тебе в Індіанаполісі рідня.
Ні! Його звуть Андрес.
Мене попросили його поглядіти. Це все складно.
Якби ж я міг пояснити, але одна VIP-гостя от-от поїде в аеропорт,
тому мені треба в її альтанку,
а я не можу, бо на шиї висить дитина.
То лиши його зі мною, я його погляджу.
- Справді? Поглядиш? - Так.
Дуже тобі дякую.
Я скоро прийду. Треба загасити пожежу.
З газом чи без?
Сеньйор.
З газом чи без?
Вибачте. З газом, будь ласка.
Мені те саме.
Це для учасників елітної програми.
Стоп-стоп-стоп! Спокійно.
Ви чого?
Дякую, Джо.
Ти врятував йому життя.
Угу.
- Яка турбота. - Будьмо.
Гекторе,
ти лишив дитину моїй дівчині і її колишньому.
- Так, то було... - Секундочку. А чий то був малий?
І гадки не маю.
Та, як я пам'ятаю, склалося враження, ніби то була дитина Хулії та Чеда.
Хіба вони не милі? Хто б міг подумати, що Чед уміє з дітьми?
- Не я. - Скажи?
Він повернувся з мандрівки новою людиною.
У ньому зникло все, що мене раніше в ньому бісило.
Як Чедові пощастило.
Та й тобі, мабуть. Він же тепер ідеальний хлопець.
- Ура. - Гей.
Ти ж був не проти, що він тут працює.
Усе нормально?
Чудово!
Ви троє просто ідеальна сім'я. Хорошого вам дня.
Тому Хулія від вас і пішла.
Що?
Я просто побажав їм хорошого дня.
Ви сказали: «Хорошого вам дня?» чи «Хорошого вам дня?»
Це одне й те саме.
Треба було сказати їй усе, як є.
Отакої.
Ти тепер фахівець з жінок?
От тільки не починайте.
- Ви погано мене знаєте. - Добре.
У мене багатий...
Сеньйорита Рамірес,
не бажаєте в нас затриматися?
А ось і мій улюблений офіціант.
Ти сьогодні мене покинув.
Ще й в останній мій приїзд у «Лас-Колінас».
Простіть мене. Повірте, я ненавмисне.
Ви сказали, це ваш останній приїзд?
Ми з чоловіком плануємо пожити в Канкуні.
Мені вас не вистачатиме, але треба рухатися далі.
Поки ви не поїхали,
я хочу сказати, що я великий шанувальник романів, які ви видаєте.
Я не раз бачив, як ви міняли життя багатьох молодих письменників
прямо звідси, з цієї альтанки.
Як їхні твори виходили з крихітних квартир у великий світ і...
Ну все, все.
Вистачить лестощів.
Чим можу бути корисна?
Я хотів спитати, чи не могли б ви...
Пустіть! Я шукаю сина!
Не чіпайте мене.
Та що з вами таке?
Даруйте мені.
Я миттю.
Прийми руки, недоумок!
Скажіть, з якого ви номера. Я поможу.
- Мені не потрібна поміч. - Розумію. І не осуджую.
От я після трьох пляшок пива починаю танцювати як Майкл Джексон.
Мемо, далі я сам.
Ти глянь.
«Мемо, далі я сам».
Чого ти приперся?
- Я прийшов по сина. - Ти спізнився.
Ще й п'яний. Ти хоч був на співбесіді?
Аякже.
Але, крім мене, там було ще повно підлітків.
Знаєш, як це принизливо?
А безробітним бути не принизливо?
Я спробував! А вони все розпитували й розпитували.
«Чому ви так довго не працювали»?
- Бо я сам-один виховую сина! - «Сам-один»?
А я пішов до біса, так?
Я роками про тебе дбав. Дбав про нас.
Чому, по-твоєму, я приїхав у Мексику?
Щоб тобі допомогти. А ти тільки ускладнюєш мені життя.
О, як поетично.
Напишеш про це романчик?
Це не романчики!
Ти не маєш жодного поняття, що я пишу.
Мені байдуже.
Віддай мені Андреса, і я піду.
Тут усе таке рожеве.
Стій.
Я не віддам тобі Андреса, ти п'яний.
Хай побуде зі мною. Йому тут безпечніше.
Геть з дороги.
Визнай: ти ревнуєш. Я тебе розкусила.
У чому розкусила? У читанні газети в коридорі?
Це не злочин.
А оце злочини.
Гекторе.
Що сталося?
Я побачив, як у басейні тонуть близнючки.
Авжеж, я намагався врятувати ту, що сексуальніша,
а її сестра почала робити їй штучне дихання
і стала сексуальніша в моїх очах.
Тому я врятував їх обох.
Тепер у них подвійне побачення з Гектором-воскресителем близнючок.
Я ж казав, він смішний.
Так, справжній приколіст.
Ти розсмішив нас з Хулією,
і ми перестали сваритися і... відверто поговорили.
Максімо, що з тобою коїться?
Я думала, ти мені довіряєш.
А ти насправді отакий?
Ні.
Однак, побачивши, як ви з Чедом теревените,
смієтесь і жартуєте,
я злякався.
Коханий, це ж у минулому.
Тепер я з тобою, і це чи не найкраще рішення в моєму житті.
І ви з Чедом не збираєтеся виховувати того малого?
Якщо я й зберуся виховувати дитину, то з тобою.
Я тут подумав.
Може, ти ревнуєш,
бо ми з Хулією багато часу буваємо разом.
А оскільки ви обоє дуже зайняті кар'єрою,
може, ти розчаруванням замінюєш
тугу за спільним з нею дозвіллям.
Чи ні. Не знаю. Я вже помилявся.
Піду пограю на піаніно.
А Чед дуже змінився.
І ви обоє праві.
Ми так захопилися роллю нової «зіркової пари» Акапулько,
що геть забули одне про одного.
Проклятий успіх!
Твій бутик процвітає, а я став професіоналом у своїй роботі.
Я відчуваю, що все налагодиться.
Максімо!
Де ти ховав такий скарб?
Можливо, я поспішив.
Дульсе така солодка.
І не тільки тому, що так з іспанської перекладається її ім'я, тепер я знаю.
Дульсе.
Вона прийшла в мій кабінет з тацею смакоти й запропонувала...
А розкажи сама.
Я подумала, що можна зробити «посольський номер люкс»,
бо всі знають, що тут такого нема.
Геніально, правда?
Па-па.
Дульсе була розумна.
Її план був очевидний, та вона обернула його на користь і підлизалася до Даян.
Не люблю це слово,
але сестра Мемо виявилася справжньою...
Вибачте, що перебиваю, але я мусила підійти і сказати, що я ваша фанатка.
Як люб'язно.
Сфотографуємось?
Авжеж. Зі мною часто фотографуються.
Хочете селфі разом чи фото мене самого?
Вибачте. Не з вами.
Та, якщо хочете, можете сфотографувати нас з містером Аґірре.
Ваші книжки змінили моє життя.
Дякую.
Щиро дякую за те, що їх читаєте.
Дякую вам.
Я маю хоч і жменьку, але палких шанувальниць.
Люди люблять любовні романи.
Почитали б ви їхні фанфіки.
Такі відверті, навіть для мене.
Я й не знав.
Якщо чесно, ніколи б не подумав, що ти пишеш романи.
Ти ж завжди був ловеласом.
Я ніколи не уявляв себе звабливим спокусником.
Просто був уважним і турботливим офіціантом.
Ну добре, може, трохи звабливим.
Але дуже-дуже-дуже трохи.
Бос, а може, ці ваші історії не відображають повної картини?
Ви явно ненадійний оповідач.
Ви думали, що Чед з Хулією можуть знов зійтися.
І що Гектор був лише працівником басейну.
Визнаю, визнаю.
Мабуть, світ не крутиться тільки навколо мене.
Дивно.
Сходжу по Г’юґо. Радий знайомству.
Гекторе, а ти завжди знав, що будеш письменником?
Я мав сумніви, це вже точно.
Але іноді вистачає підтримки лише однієї людини.
Та сеньйора взяла тебе в пожежники?
На жаль, ні.
Шкода.
Ходімо спатки.
Уже пізно.
Почитаєш мені казку?
Андрес знов хоче послухати казку про ведмедика в магазині іграшок?
Вона дуже сумна.
А почитай ту, що написав ти.
Добре.
Чому ні?
Вона називається «Рожевий замок».
«Хмари розступаються
перед височезним рожевим замком, який охороняє могутня кавалерія.
За стінами замку підстерігає небезпека!
Але для одного хороброго андалузького лицаря,
чиїм кучерям заздрило все королівство,
справжній ризик полягав не в списах і мечах.
А в коханні.
У його таємному коханні.
До привабливої, чуттєвої й чарівної королеви-білявки на ім'я...»
Стоп, тут не вистачає сторінки.
ДАЯН.
Переклад субтитрів: Аліє Бекірова