Hrůza. Musíme čekat na usazení.
Nemám daňovou sazbu čekajícího.
Hej! Žádné předbíhání!
Ale ne. Nepředbíhá. Vidíte tu zlatou kartičku?
Je to elitní členka.
Kdysi v Las Colinas platilo, že host dostane, co chce.
Ale teď dostane to, na co splní podmínky.
- Někdo je tu mrzutý. - A jak jinak se mám cítit?
Hugo se na mě vykašlal a šel na lanový skluz.
Julia nedorazí a zklamání se špatnou tequilou nejdou dohromady.
Mám nápad. Co takhle nějaký příběh z minulosti?
Já věděl, že je máš rád.
Lepší než stížnosti na dnešek.
I tak to beru jako kompliment. Takže, bylo to skoro před 40 lety.
V té době jsem dřel jako mezek.
Máximo? Nemáš dnes volno?
Ano. Ale přišlo mi zábavné strávit ho v práci.
Dobře. Ahoj u večeře.
A taky by bylo zábavné se v práci i najíst. Ahoj.
Každý máme jinou představu o zábavě.
Já jsem trávil v Las Colinas víc času, Esteban se Sarou zatím debatovali.
SARA VYHRAJE TURNAJ
A mámu pohltila její nová vášeň.
Lásko! Jdu do obchodu. Chceš něco?
- Ne? Dobře. - V kabátu?
Mám návaly chladu.
To existuje?
Ale ještě se styděla
o své nové lásce ke spandexu komukoli povědět.
Snad jsem pracoval až moc, ale cítil jsem se ohrožený
novou kolegyní, která působila jako...
Požíračka chlapů.
Vedle Memovy sestry Dulce vypadal špatně každý.
A začal jsem mít dojem, že přesně ví, co dělá.
Měl jsem čas opravdu jen na práci.
Máximo, nemáš chvilku?
Jasně.
Vadilo by ti, kdybych do butiku najala Chada?
Proč ne.
Zdá se, že se ho Augusto a Adriana taky chystají „povýšit“.
Ne. Já myslela kvůli tomu, že je to můj bývalý snoubenec.
Nad tím jsem nepřemýšlel.
- Počkat. Měl bych? - Cože? Ne.
Proto o tom mluvím. Nemáš se čeho obávat.
Dobře, tak nebudu, což jsem ani nedělal.
- V pohodě. - Díky.
Jiného muže by vyděsilo, že spolu budeme celé dny.
No, mě ne.
Julii jsem věřil, ale něco mi na tom... Ty kráso!
To je Héctor.
Teda, tomu to sekne.
- Pojď sem, schovej mě. - Máximo?
Moc rád tě vidím.
- Opravdu? - Ano.
Nezlobíš se, jak to skončilo?
To bylo v osmdesátkách.
Ty byly plné chyb. Hodil jsem je za hlavu, abych mohl udělat nové v devadesátkách.
Kolik je vás ve skupině?
- Tři. No, pokud se tedy přidáš. - Jistěže přidám.
Dobře. Děkuju.
Tam je to jen pro elitní členy.
- Pojďte se mnou. - Neuvěřitelné...
Host má dostat, co chce.
Zde si můžete vybrat.
Ta pošírovaná vejce jsou vynikající.
Páni.
Nemůžu tomu uvěřit.
Vypadáš úplně stejně.
Co používáš?
Infračervené světlo?
Ne. To je jen podvod.
Zkrátka mám hrozně, hrozně dobré geny.
Ty jo.
Tak, co jste tu zatím dělali?
No, zrovna mi vyprávěl příběh o konci léta
- roku 1985? - Jo.
Byl to ten den, kdy jsi spadl do bazénu.
- Pamatuješ, Héctore? - Jo, pamatuju.
To bylo jedinkrát, kdy jsem tě viděl bez tvých slavných loken.
Bylo to vtipné.
Vyprávěl jsem Joeovi, jak jsme s Julií měli rozhovor
o Chadově práci v...
Zeslab to! Píšu tady!
RŮŽOVÝ HRAD
Brácho, ty mě neslyšíš? Říkal jsem ti, ať to nepouštíš tak nahlas.
Co je?
Ruším tvoji spisovatelskou rutinu?
Stejně to nedáš nikomu přečíst.
Když dojde džus, nevracej prázdný obal do lednice. Prosím.
- Já to nebyl. - Tak jo.
Nechci se hádat.
- Dnes mě čeká velký den. - Mě taky.
Turistické sdružení najímá průvodce a hádej, kdo jde na pohovor.
Dokonce si na to obleču košili.
Můžu si půjčit tvoji?
Jestli dostaneš práci, klidně si půjč celý můj šatník.
Mám je ve všech barvách. Záleží, kolik chlupů chceš ukázat.
Žádný. A musíš pohlídat Andrése...
- Cože? Ne, nemůžu si vzít do práce dítě. - Zvládneš to.
Máš přece intimní vztah s majitelkou, ne?
Už ne. Ne. Promiň.
- Dobré ráno. - Dobré ráno.
Tady je. Překvapení, Andrési.
Dneska budeš se strejdou.
V Las Colinas?
Opravdu?
Jo.
Dneska půjdeš se mnou. Hele.
Udělal jsem ti na cestu svačinu.
Ale poslyš, jestli vyrazíme pozdě, ujede nám autobus.
Po tom pohovoru si pro něj přijď.
Nejpozději ve dvě. Prosím. Hodně štěstí.
Hej, to je moje, pitomče!
Andrési, jdeme.
Ahoj tati.
Ahoj synku. Měj se.
Musíme utíkat. Jdeme pozdě.
Tím chceš být, až vyrosteš? Hasičem?
- Rád bych. Ale asi to nedokážu. - A proč ne?
Nikdy nebudu dost statečný.
Pořád ještě spím s rozsvícenou lampičkou.
Poslouchej.
To bylo naposled, co jsi řekl, že něco nedokážeš.
Lidi ti budou tvrdit, že nedosáhneš svých snů.
Takže ty si to neříkej.
Nebo nadejde den, kdy budeš chtít jít za svými sny,
ale bude ti 30 a už na to bude moc pozdě.
Rozumíš?
- Jo, strejdo Héctore. - Dobře.
Co to pořád píšeš?
To je román. Můj román.
Už na něm pracuju roky
a teď jsem ho dopsal.
Ukážu ho jedné paní v hotelu.
To je super. Kdo to je?
Velmi vlivná nakladatelka.
Chceš být hasičem, že?
No, tohle je podobné.
Je tam jedna žena, která rozhoduje, kdo se stane hasičem.
Potřebuju pět minut, abych jí ukázal svoje dílo
a přesvědčil ji, že jsem dost dobrý, abych se tím hasičem stal.
Chápeš?
Možná budu doktorem.
Stát se hasičem je složité.
Hele. Tohle je Dětský club.
To je něco. Že?
Chvíli tu zůstaneš,
budeš si hrát a bavit se s ostatními dětmi.
A za pár hodin tě tu táta vyzvedne.
Dobře?
A mimochodem je to tu jen pro hosty, tak to musíš předstírat.
Dnes se jmenuješ Dylan. A jsi z Indianapolisu.
Dylan z Indianapolisu.
Výborně.
Adios.
Ahoj Memo.
Promiň, že tě ruším při opalování? Při spaní?
Každopádně jsem připravený postarat se o svou VIP cabanu.
- Připomeň mi o kterou. - O Cristelu Ramírezovou.
Jezdí do Acapulca jednou ročně a poslední den tráví u bazénu,
kde si užívá slunce a samozřejmě i mých dokonalých služeb.
Ramírezová. Ta nakladatelka.
To že dělá? Podivné.
No, má se to takhle.
Dorazil jsi pozdě, tak jsem tu cabanu přidělil Dulce.
Cože? Já jsem na tu práci nejlepší.
Vím, které lehátko má Cristela nejradši, že pije jen martini z Francie
a při čtení si ráda podkládá krk ručníkem rovnou ze sušičky.
To jsou až děsivě detailní znalosti...
Tak mi tu práci dej.
V 15:30 ji auto odveze na letiště. Pak si se mnou dělej, co chceš.
Vyndám vlasy z bazénových filtrů.
Budu je vyndávat týden.
Fajn.
Měsíc.
No, koneckonců jsem vedoucí bazénu.
Přesvědčím Dulce, aby souhlasila.
Ani omylem. Cristela je moje.
Ale Héctor se o ni stará pravidelně a ví, co má ráda.
Trvalo mu roky, aby zjistil...
Má ráda martini z Francie, hnědé ratanové lehátko
a teplý ručník za krk.
Dobře. No, Héctore, budeme mít i jiné VIP hosty.
Proč je to tak důležité?
Chceš vědět proč?
Protože ona...
Dává velká dýška.
Musím říct, že hrozně, hrozně moc velká.
No, mně nejde o peníze. Cristela je pro mě inspirací.
Vybudovala svůj podnik, aniž by jí muži něco diktovali.
Pro holku z Acapulca je takový vzor
k nezaplacení.
No, nevím jak tebe, ale mě to dojalo.
Podívej se na ni teď.
Vidím dívku, co se snaží prolomit skleněný strop.
- Neuvěřitelné. Do očí bijící nepotismus. - Hej.
Nevím, co to je, ale určitě to tak není.
Promiň, Héctore, ale pro Dulce je to důležitější.
Ať si tu cabanu nechá.
- Jsi ten nejlepší brácha. - Šéf. Chtělas říct šéf.
Nikdy bych...
Jak se to řekne, když neférově upřednostňuješ rodinu?
Paní Ramírezová!
Tady jsi.
Dulce mi ukradla VIP hosta a Memo s tím nic nedělá.
Jak mi někdo může takhle lézt do zelí?
Začínám si klást stejnou otázku.
Máximo.
Máximo!
Není na Dulce něco divné?
Jo. Ale myslel jsem si, že ostatní to nevidí.
Jako by byla ten kreslený žabák,
co tančí s cylindrem, když se nedíváš.
A když se na něj podíváš, bum.
Je to jen žabák.
To jsme ve Španělsku neměli. Ale vyhodíš ji z mojí cabany?
Cože? Ne, já...
U bazénu velí Memo.
Ale Dulce je prospěchářka.
Bazén je jen začátek. Tímhle tempem za chvíli půjde i po tvé práci.
Hele, nedonutím ji, aby se té cabany vzdala, ale...
Dobře, už se blíží. Začni.
To ne. Už se starám o dva hosty...
Héctore, jsem tvůj šéf.
Je to velmi důležitý host a nikdo jiný nemá čas.
Uber trošku.
Hned to vezmi do velvyslaneckého apartmá.
Ale je to až na druhé straně hotelu.
No, tento velmi důležitý host platí třikrát tolik, co dostaneš tady.
- Není to lákavé? - Třikrát?
Já se o to postarám.
Dulce, to nemusíš. Je to Héctorova zodpovědnost.
Ty už se staráš o naši vzácnou VIP a já bych nerad...
- To nevadí. Nechám ji Héctorovi. - Určitě?
Vím, že jsi chtěla, aby tě Cristela inspirovala.
Její peněženka už mě inspirovala dost.
Ty jo. No tak děkuju, Dulce.
- Jo. Díky. - Jsi vážně týmová hráčka.
Kde můžu, pomůžu.
- Tým! - Jo. Tým.
Až zjistí, že velvyslanecké apartmá nemáme, bude zuřit.
Snad to za ty peníze, co Cristele zbyly, stojí.
Věř mi. Stojí.
Prosíme rodiče Dylana z Indianapolisu,
aby ihned přišli do Dětského clubu.
Je už přes hodinu zavřený.
Za pět minut Dylana pošleme do ztrát.
- Ahoj Ximeno. - Ahoj Héctore.
Vezmu ho za rodiči. Viděl jsem je v hale.
Jasně. Je tamhle. Chudáček.
Je tak zanedbaný.
Sotva vysloví název svého rodného města.
Hej, Dylane!
Půjdeme za rodiči.
Ještě předstíráme?
Jo. A teď si zahrajeme schovku
a najdeme tvého tátu.
DĚTSKÝ CLUB
Héctore, chci vysvětlení.
Promiň. Vím, že zaměstnanci nesmí...
Kdo je tenhle rozkošný chlapeček?
Jsem Dylan z Indianapolisu.
A kolik ti je?
Jsem Dylan z Indianapolisu.
Zůstal v Dětském clubu po zavíračce.
Chci ho odvést za rodiči.
Jak laskavé. Tahle tvoje stránka se mi líbí, Héctore. Moc milé.
No, musím se už chystat.
Alejandro Vera mě vezme ve svém vrtulníku na vyhlídkový let nad resortem.
Bude to pracovně?
Údajně. Ale zmínil Prosecco. Ví, pro co mám slabost.
Ahoj zlatíčko.
- Ahoj. - Ahoj.
- Líbí se ti. - Pojď.
Některé z těch návrhů jsem inspiroval já.
Hej, Héctore. Jsi v pořádku? Vypadáš nervózně.
Nikdy dřív ses tak nepotil.
Jistěže se potím.
Ježíši. Co se děje?
A kdo je tohle?
Jsem Dylan z Indianapolisu.
- Páni! - Můj synovec.
Měl tu být jen na chvíli,
ale jeho táta má zpoždění a nedorazil.
Já nevěděl, že máš rodinu v Indianapolisu.
Ne! Jmenuje se Andrés.
Hlídám ho. Hele, je to složité.
Rád bych ti to vysvětlil, ale jistá VIP brzy vyrazí na letiště
a já musím zpátky do její cabany, ale nemůžu, protože mám na krku to dítě.
No, můžeš ho nechat se mnou a já ho pohlídám.
- Vážně? To bys udělal? - Jo.
Děkuju ti.
Hned se vrátím. Musím jít hasit.
Perlivou?
Pane?
Perlivou, neperlivou?
Pardon. Perlivou, prosím. Jo.
Já taky.
Je jen pro elitní členy.
Hej! Jen klid.
To je dobré.
Díky, Joe.
Zachránil jsi mu život.
- Jak pozorné. - Salud.
Héctore,
nechal jsi moji přítelkyni s bývalým, aby se spolu starali o dítě.
- Jo, bylo to... - Moment. Čí dítě to bylo?
To netuším.
Ale pamatuju si, že mi připadalo, jako by bylo Julie a Chada.
Rozkošní, že? Chad to s dětmi umí, viď?
- Nečekaně. - Že?
Vrátil se z toho výletu jako vyměněný.
Zapracoval na všem, co mi na něm vadilo.
To mu přeju.
I tobě to zjevně vyhovuje. Konečně je z něj dokonalý muž.
- Hurá. - Hej. Říkals, že ti nevadí, když tu dělá.
- V pohodě? - Všechno je výborné. Perfektní.
Jako vy tři. Dokonalá rodinka. Pěkný den přeju.
Víte, proto vás Julia nechala.
Cože? Jen jsem řekl, že přeju pěkný den.
Jo. A řekl jste „pěkný den přeju“? Nebo „pěkný den přeju“?
Řekl jsi dvakrát to samé.
- Měl jste jí říct o svých pocitech. - Teda. Ty jsi teď odborník na ženy?
- Tohle nedělejte. Nic o mně nevíte. - Dobře.
Mám hodně...
Paní Ramírezová,
nechcete zůstat déle?
Moje obvyklá obsluha.
Dnes jste tu nebyl.
Na mé poslední návštěvě Las Colinas.
Promiňte. To nebyl záměr, opravdu.
Moment. Vy jste tu naposledy?
S manželem jsme koupili sdílené sídlo v Cancúnu.
Bude mi to tu chybět, ale už musím jít.
No, než odejdete, prosím,
chci vám jen říct, že jsem velký fanoušek vaší práce.
Přímo z této cabany jste změnila život velmi, velmi mnoha novým autorům.
Jejich příběhy se dostaly z malých bytů do celého světa...
Dobře. Už jste mi lichotil dostatečně.
Co potřebujete?
Jen jsem chtěl poprosit, jestli...
Pusť mě! Hledám syna!
Nesahej na mě.
O co ti jde?
Promiňte.
Hned se vrátím.
Ty hajzle!
Číslo pokoje, prosím. Pomůžu vám.
- Nechci pomoct. - Chápu. Nesoudím vás.
Dejte mi tři piva, a tančím jako Jackson.
Memo, postarám se o to.
Čau.
„Memo, postarám se o to.“
Co to sakra děláš?
- Jdu si pro syna? - Ale pozdě.
A opilý. Šels na ten pohovor?
Jasně.
Ale na tu samou pozici se hlásila kupa teenagerů.
- Víš, jaká to byla ostuda? - Být nezaměstnaný není?
Snažil jsem se. Ale kladli mi samé otázky. „Proč máte takovou mezeru v životopise?“
- Protože sám vychovávám syna. - „Sám?“ Já tu jako nejsem?
Živím tě roky. Živím nás.
Proč jsem asi v Mexiku?
Abych ti pomohl. A ty mi jen ztěžuješ život.
Jak poetický.
Taky to napíšeš do těch svých pohádek?
Nejsou to pohádky!
Ty vůbec nevíš, co já píšu.
Je mi to fuk.
Vyzvednu Andrése a půjdu.
Je to tu moc růžový.
Počkej.
Takhle si ho odvést nemůžeš. Nech ho se mnou. Je to bezpečnější.
Uhni.
Přiznej, že žárlíš. Přistihla jsem tě.
Při čem? Jak si tu čtu noviny?
To není zločin.
Toto jsou zločiny.
Héctore?
Co se stalo?
V bazénu se topila dvojčata.
Chtěl jsem zachránit tu víc sexy,
ale ta druhá jí dala dýchání z úst do úst,
a tím se stala víc sexy ona.
Tak jsem je zachránil obě.
Teď budou mít dvojité rande s Héctorem svalovcem, dvojčat zachráncem.
- Já říkal, že je vtipný. - Jo, k popukání.
S Julií jsme se zasmát potřebovali, abychom se přestali hádat a byli upřímní.
Máximo, co se s tebou děje?
Ty mi nevěříš?
Takovýhle jsi?
Ne.
Ale když jste si s Chadem tak rozuměli, smáli se spolu a vtipkovali,
vyděsilo mě to.
Amor, ale my už spolu nic nemáme.
Jsem teď s tebou a bylo to moje nejlepší rozhodnutí.
Takže s Chadem nebudete společně vychovávat to dítě?
Jestli mám s někým vychovávat dítě, tak s tebou.
Hele, jen nápad.
Možná jsi žárlil,
že s Julií trávíme tolik času.
A protože oba věnujete tolik času své práci,
možná nahrazuješ smutek
z nedostatku kvalitního společného času frustrací.
Nebo ne. Já nevím. Už jsem se spletl.
Půjdu zahrát na piano.
Chad se změnil.
A oba máte pravdu.
Stal se z nás zaneprázdněný, úspěšný místní pár
a nemáme na sebe moc času.
Kčertu s tím tvým úspěchem.
No, tvůj obchod prosperuje a já jsem dobrý ve své práci.
Teď už se to usadí.
Máximo!
Kde jste ji schovával?
Asi jsem se unáhlil.
Je tak milá.
Nejen proto, že její jméno znamená sladká, což už teď vím.
Dulce.
Přinesla mi do kanceláře podnos s pohoštěním a navrhla...
No, řekni to sama.
Měli bychom vybudovat nové apartmá s názvem „Velvyslanecké apartmá“,
protože všichni vědí, že ho nemáme.
Geniální, že?
Tak zatím.
Dulce byla dobrá.
Její plán by kdokoli prokouknul, ale ona s ním u Diane zabodovala.
Nepoužívám toto slovo často,
ale z Memovy sestry se stávala opravdová...
Nerada ruším, ale musím vám říct, jak moc vám fandím.
To je moc milé.
Vyfotíte se se mnou?
Jistě. To se mi stává často.
Bude to selfie, nebo si vyfotíte jen mě?
Pardon. Vás ne.
Ale můžete vyfotit mě s panem Aguirrem, prosím.
Vaše knihy mi změnily život.
Díky.
Děkuji, že je čtete. Opravdu.
Děkuju.
Mám fanynek málo, zato ale fanatických.
Lidem se vášnivá, romantická fantasy líbí.
Měl by sis přečíst jejich fanfikci.
Je to velmi, velmi barvité, i pro mě.
O tom jsem nevěděl.
Tebe bych na spisovatele netipoval.
Byl jsi spíš žhavý milenec.
Já jsem se za přitažlivého proutníka nepovažoval.
Byl jsem jen pozorná, starostlivá obsluha.
No, možná i trošku proutník.
Ale hrozně, hrozně málo.
Vaše příběhy možná nejsou úplně přesné, co, šéfe?
Očividně jste jako vypravěč nespolehlivý.
Myslel jste si, že se k sobě Chad a Julia vrátí.
A že Héctor byl jen obsluha bazénu.
No, máš pravdu.
Svět se asi netočí jenom kolem mě.
Divné.
Zajdu pro Huga. Těšilo mě.
Takže, Héctore, věděl jsi vždycky, že se staneš spisovatelem?
Měl jsem určité pochybnosti.
Ale někdy stačí i jen podpora jediného člověka.
Udělala tě ta paní „hasičem“?
Bohužel ne.
To je škoda.
No tak. Na kutě.
Už je moc hodin.
Přečteš mi pohádku?
Andrési, chceš slyšet zase tu o medvídkovi v hračkářství?
Je moc smutná.
Nepřečteš mi nějakou svoji?
Jo. Dobře.
Proč ne.
Jmenuje se Růžový hrad.
„Mraky se rozestupují,
aby odhalily růžový hrad s věžemi, který ochraňuje silné jezdectvo.
Za zdmi hradu číhá nebezpečí.
Pro udatného rytíře z Andalusie,
jehož kudrny mu závidělo celé království,
však nebyly nebezpečím oštěpy a meče.
Ale láska.
Jeho tajná láska.
K přitažlivé, smyslné, podmanivé královně se zlatými vlasy jménem...“
Počkej, asi mi tu chybí stránka.
Překlad titulků: Veronika Ageiwa