EN VAKKER MORGEN
Jeg kommer. Bare et øyeblikk.
Hvor er...
-Nøkkelen? -Ja, nøkkelen.
I låsen. Du lar den alltid stå i døra.
-Hvor er døra? -Døra er rett foran deg.
Nøkkelen er i låsen.
-Nei, den er ikke der, for faen! -Ikke få panikk.
Rekk ut hånda for å finne dørhåndtaket. Og vri på det.
Jeg fant det.
Ok? Vrir du?
Ja, vent.
Hvilken vei?
Til høyre.
Sånn, ja.
-Hei, pappa. -Hei, jenta mi.
Sett deg der.
-Går det bra? -Ja da.
Tross mine små problemer. Du, da?
-Det går bra. -Og personen du tar deg av?
Jeg mener... barnet ditt.
Linn? Læreren er sykmeldt. Hun er jublende glad.
-Er det ikke kjedelig? -Jeg håper ikke hun blir liggende etter.
Her.
Og sakene dine? Du vet hva jeg mener.
Jeg jobber mye. Minnemarkeringene nærmer seg.
Og jeg oversetter Annemarie Schwarzenbachs brev.
-Hva sa du? -En sveitsisk-tysk forfatter.
-Nær Klaus Mann. -Klaus Mann virker kjent.
-Sønn av din favoritt Thomas Mann. -Å ja, selvfølgelig.
Kan jeg hjelpe deg?
-Legg fra deg telefonen. -Jeg vet ikke.
En vet aldri om Leila prøver å ringe.
I så fall... tar vi den. Vi hører den og tar den.
-Jeg vet ikke om det går. -Jo da. Jeg ringte før jeg kom.
-Ja vel. -Her.
-Kan vi gå til parken? Alle er der. -Først et kyss.
-Har skoledagen vært bra? -Ja, vi hadde en øvelse.
-Hvordan det? -På terrorangrep.
-Hva skal man gjøre? -Ligge på gulvet til politiet kommer.
Det var betryggende.
-Er den din? -Ja, takk.
-Jérémie, takket du damen? -Ja.
Clément?
-Damen? Ser jeg så gammel ut? -Brillene kamuflerte deg.
-Kjekk gutt. -Takk.
-Han har blitt stor. Går det bra? -Ja. Og du?
-Ikke på Nordpolen? -Nei. Jeg er bare i Paris.
Mindre spennende enn du tror.
Ferdig med å oversette brevene? Jeg leste Annemarie Schwarzenbach.
-Jeg ga deg ei bok. -"Où est la terre des promesses?".
Jeg leste den på en båt mellom Tasmania og Antarktis.
-Likte du den? -Boka? Ja, veldig.
-Og ekspedisjonen? -Bra. Bortsett fra sjøsyken.
-Fortell. -Du ringer aldri.
Du må ringe meg. Det er du som drar.
-Ikke alltid. Og det er ingen grunn. -Det er sant.
Det tok oss én time å nå stranden. Det var min første krigsopplevelse.
På et tidspunkt gikk vi på en tysk undervannsmine.
Vi gikk i fellen.
Vi måtte evakuere elvebåten. Rampen ble senket.
Mange av mennene som stod forrest i båten, ble drept øyeblikkelig.
De som ikke ble skutt, måtte hoppe ut i vannet med sitt tunge utstyr.
Mange av dem druknet.
Flere menn som stod forrest i båten, ble drept øyeblikkelig.
De som ikke ble truffet, måtte hoppe i vannet-
-med det tunge utstyret sitt. Mange druknet.
-Appellation? -Angivelse av opprinnelse?
Ja.
-Destillé dans un alambic à repasse? -Destillert i et destillasjonsapparat.
-Col de cygne. -Svanehals?
Det er ID-kortet til calvadosen og fatet.
Øverst står nummeret på fatet.
Alkoholdampen går gjennom svanenakken og til destillasjonsapparatet.
I kontakt med kulde blir dampen flytende igjen.
Jo mindre den er gjæret, jo mer fruktig og frisk er calvadosens aroma.
Jo mer den er gjæret, jo kraftigere. Lær, tørket tobakk, kakao.
Jeg trodde vi skulle kose litt.
-Ja. -Det krever to for å kose.
Kle på deg. Vi har masse å gjøre. Vi skal besøke oldemor.
-Og så bestefar. -Ikke gjør det mot meg!
Vis litt entusiasme. Du har ikke sett dem på evigheter.
De blir så glade. Her.
-Det holder. -Jeg kommer!
Jeg kommer.
Hei, Linn! Jeg er glad for å se deg.
-Jeg også. -Kom inn.
-Hei, Jacqueline. -Hei, Sandra.
Skal jeg hjelpe deg? Hvordan går det?
-Går det bra? -Ja da.
-Ikke for trøtt? -Det er vanskelig iblant...
... å leve.
Iblant går jeg ut. For å gå til frisøren, til...
Nei, fotpleieren kommer, håndpleieren kommer.
For å gå til tannlegen. For øynene, for ørene...
Alt må repareres. Og jeg gjør ikke alt.
Fordi...
... det ville vært for mye. Jeg kan ikke gå ut hele tida.
Jeg kan ikke gå ned trappa. Noen må gå foran meg.
Som jeg følger etter. Jeg holder fast i stangen som om...
Som om jeg var i et bur. Det spolerer det litt.
Og på gata, når man sitter i rullestol, ser folk annerledes på en.
For de vet at man er veldig gammel. Men folk er hyggelige.
"Stakkars dame i rullestolen sin."
Jeg har det fint. Jeg er alltid avslappet.
Man må ikke la folk ha medynk med en. De må ikke ha medynk.
Man må vise at man er der.
At man er en levende person.
Medynk må man glemme. Godta aldri det.
-Har du sett Leila denne uka? -Det er faktisk en stund siden.
-Du er glad når du er med henne. -Veldig.
-Jeg er alltid redd for... -At hun slutter å komme?
-Du vet at hun elsker deg. -Ja, virkelig.
Men hun har mange...
-Forpliktelser. -Ja, nettopp.
Men hun kommer hver uke likevel.
-Jeg har tegnet ferdig. Den er til deg. -Takk.
Unnskyld meg, men jeg har vondt.
-Vil du på do? -Ja.
Kom.
Klosettskåla er der. Nei, der.
-Går det bra? -Ja, ingen fare.
-Skal du ikke ta den? -Det er faren min.
-Hva om han har et problem? -Klart han har det.
Det er ikke snilt.
Jeg ringer tilbake, ok?
-Får jeg smake? -Ok.
Takk.
-Får jeg den tilbake? -Så god.
Få den! Nei, det er min is!
Tilstanden hans har blitt verre.
Han kan ikke gå på do eller ta på seg pyjamas. Hallusinasjoner.
Faren din trenger mer enn et par besøk om dagen. Han trenger fulltidspleie.
Eneste mulighet er et sykehjem. Du er vel enig?
Ja.
Leila og tanten din vil ha et privat sykehjem.
Men et godt sted i Paris er altfor dyrt.
En lærerpensjon er ikke nok. Og ingen i familien kan betale.
Jeg besøkte to billige private, og de behandler folk som kveg. En pengemaskin.
Det er fryktelig. Avisene er fulle av skrekkhistorier.
-Jeg har lagt noen til side. -Takk.
Jeg har adressen til to offentlige steder.
Et i 18. arrondissement virker bra.
Men jeg advarer deg, det er ikke gøy.
-Faren din kan bli GIR 1. -Hva betyr det?
Behovsnivå. 1 er maks.
Han blir sammen med mye eldre pasienter, Alzheimers...
De jeg så, var levende døde.
Men siden han ikke kan se, merker han kanskje ikke noe.
Takk.
Offentlige steder har lange ventelister. Ett til to år.
Noen må dø for å frigi en plass. Private har kortere ventelister.
Vi må si opp leiligheten og finne ut hva vi skal gjøre med tingene hans.
-Haster det sånn? -Ja.
Hvis vi skal betale 5000 om måneden, trenger vi penger.
Vi kan ikke kaste bort pensjonen hans på en leilighet han ikke skal tilbake til.
Hva gjør vi med bøkene hans?
Jeg vet ikke. Gir dem bort. Eller kaster dem.
Kaster dem? Eller brenne dem mens du er i gang.
-Du kan ta dem. -Tuller du? Du har sett bokhyllene mine.
-Og kjelleren din? -Den er fylt til randen.
-Bøkene er livet hans. -Jeg vet det, men hva kan vi gjøre?
Det var en times gåtur tilbake til basen.
Det begynte å bli kaldt, med vinden. Minus 30, kanskje.
Vi kikket ikke før vi gikk ut. Vi var temmelig brisne.
Da hørte jeg en lyd.
Faktisk følte jeg det mer.
Et dumpt støt.
Og så ett til, høyere. Isen under føttene våre rystet litt.
Yannick og jeg så på hverandre.
-Det tok litt tid, men så forstod vi. -Hva var det?
Yannick sa det først. "Bare en sjøleopard kan trampe så hardt."
-Den fulgte etter oss en stund. -En sjøleopard.
-Hva er det? -Et blodtørstig rovdyr.
-Isflakene på Antarktis er hans. -Nå tuller du. Du erter meg.
Nei, slett ikke. De vet at de er øverst i næringskjeden.
De spiser pingviner, seler, hvalrosser. De unngår mennesker når vi er på land.
Men hvis de forveksler deg med en pingvin, er det kort prosess.
Jeg mener det. Google det, så får du se.
Hvordan har kona og sønnen din det med reisene dine?
Ikke alltid bra. Jeg reiser langt og lenge.
-Det er romantisk også. -Valérie ser det ikke sånn.
Du nevner henne sjelden. Jeg har bare sett henne én gang.
Så still spørsmål.
-Har dere vært sammen lenge? -10 år.
Og... går det bra?
-Sånn passe. -På grunn av reisene?
Nei, ikke bare det. Vi har vokst fra hverandre.
Elsker dere hverandre?
-Om vi elsker hverandre? -Hvorfor smiler du?
Måten du spurte på. Har du møtt noen?
-Jeg? Nei. -Utrolig.
-Ikke siden Julian døde? -Ingen på fem år.
-Er det minnet om ham som hindrer deg? -Jeg tror ikke det.
Jeg føler bare at kjærlighetslivet mitt er over.
Ikke snakk som en gammel dame. Du er ung.
Du kan stadig elske og bli elsket.
Ha det.
Leserne liker positive følelser.
En studie viser at den sterkeste følelsen er sinne.
Artikler som gjør leseren sint, har 30 %...
Leseren liker positive følelser.
Men studien viser at den sterkeste følelsen er sinne.
Artiklene som gjør leseren sint, har 30 % større sannsynlighet...
-Sandra? Georg Kienzlers datter? -Ja.
Han sa at du var oversetter. Jeg var en av elevene hans.
En fantastisk lærer. Jeg gjenleser forelesningene hans.
-Det blir han glad for å høre. -Kan jeg få e-postadressen hans?
Ja. Jeg kan gi deg min. Han har vanskelig for å lese.
Bare skriv til meg, så leser jeg den for ham.
-Har han det bra? -Han har helseproblemer.
-Ikke noe alvorlig, håper jeg. -Det er...
Det er en sykdom.
Unnskyld, farvel.
Er du enig? Tingene kan ikke fortsette slik.
-Det er for vanskelig å bo alene. -Ja.
Du finner ikke rundt i leiligheten.
-Du har angstanfall, du går deg vill. -Det stemmer.
Så vi må finne en løsning. Sammen. For du lider.
Ja.
Hva foreslår du?
Å flytte deg til et sted der du føler deg trygg og blir tatt vare på.
Et sykehusopphold inntil man finner en holdbar løsning.
-Er du enig, herr Kienzler? -Enig og enig.
Jeg synes uttrykket er litt feilaktig.
Hva ville vært mer passende, da?
-Til herr Kienzler? Du er... -Ekskona hans.
Hans ledsagerske. Søsteren hans, døtrene hans.
Legen hans. Og herr Kienzler.
Ambulansefolkene er her, kjære. De kjører deg til sykehuset.
Jeg blir med deg i ambulansen. Jeg blir hos deg hele tiden.
-Kan han gå? -Han kan gå, men ikke ned trappa.
Greit, vi bruker rullestolen.
Jeg pakker kofferten hans.
Vi setter deg i stolen.
Jeg må fortelle at jeg har vært med på min første ANV-Cop 21-aksjon.
-Hva? -En ikke-voldelig økogruppe.
-Fint. -Jeg fjernet et portrett av Macron.
Hva? Vi måtte komme tre timer før for å få trening i ikkevold.
De sa at aksjonen var ulovlig og at vi risikerte fem års fengsel og kjempebot.
Hun stemmer på Macron, og så fjerner hun portrettet.
-Du stemte også på Macron. -Det var pest eller kolera.
Samme her. Man kan være for og imot samtidig.
Det er komplekst. Det er komplekst. Du skjønner ikke.
Vi kom til rådhuset, ble tatt imot med åpne armer.
Da innså vi at vi ikke hadde skrutrekkeren til å ta det ned.
Vi fant en jernvarehandel. Så stakk vi av.
Jeg slet med å løpe på grunn av knærne mine.
Unnskyld. Faren min har ventet i fem timer.
Vi tar oss av ham.
Hva vil de? Er de nazister?
-Nei, pappa, det er bare akutten. -Hva med Leila?
-Hvordan går det? -Hun venter ved siden av.
-Det må ikke skje med henne også. -Ingenting skjer med henne.
Jeg går og henter henne.
-Vi ses. -Ja.
Han spør etter deg.
Leila er hos ham. Jeg går. Barnevakta venter.
-Jeg går også. -Bare gå, vi blir.
-Kan jeg ta en slurk? -Jeg så noe på TV om akutten.
I USA er det ikke lenger problemer med akutten.
De fikk en idé: De plasserte akuttmottak i kjøpesentre.
Privatklinikker med sykepleiere til små akuttsaker. Man må betale.
Sykehusenes akuttmottak overbelastes ikke. Og sykehus koster en formue der.
-Jeg går nå. -Jeg også.
Hei. Jeg forstyrrer ikke?
-Nei, det er en stille dag. -Jeg ville se hvor du jobber.
Det er bra.
Dette er etasjen for terrestriske kolleger. De liker steiner.
Jeg liker også steiner, men våre er mindre.
-Lavteknologi for banebrytende forskning. -Skuffende, hva?
De fleste analysene gjøres ute.
Her bruker vi især hjernen og klargjør prøver til testing.
Dette er den utenomjordiske etasjen. Vi forlater rasjonelle veseners verden.
Det er Aurélie. Vi har jobbet sammen i 15 år.
Sandra, en venn som ville se kontoret.
-Er alt klart? -Jeg har justert bunten.
MEB-en nedenunder er ustabil.
Man har et bra bilde, justerer det, så er det borte og en må starte forfra.
-Er underlaget ledende nok? -Spør du meg om det?
Ja, det var ledende nok.
-Jeg gjør alltid de siste justeringene. -Sist var det meg.
Sist klarte vi ikke å orientere oss med bildene dine.
Det var litt for forhastet. Jeg stikker.
Jeg leverer prøvene i kveld, legger dem i vakuum og tar tverrsnitt i morgen.
Farvel. Ha det.
Så det er her du jobber?
-Det virker avslappet. -Det spørs. Det kan bli anspent.
-Hvorfor? -Frykten for å ødelegge en analyse.
For å miste en dyrebar prøve, overse et åpenbart resultat.
Vil du se massespektrometeret?
Det analyserer materie. Verdens vakreste instrument.
-Gjerne. -Kom.
Det sier deg ikke stort. Det er en ion-mikrosonde.
Ikke den nyeste modellen, men perfekt til vårt behov.
Vi legger prøver her, analyserer her, og bildene dukker opp på den skjermen.
Mikrometeoritt-snittet kommer hit etter synkrotronanalysen.
Maskinen foretar ytterligere tester, som isotopisk avbildning.
Isotopisk avbildning, så klart.
Jeg stikker.
Jeg lovet datteren min å komme til fektetimen.
Takk.
-Jeg trodde du skulle gå. -Ikke hvis du kysser meg.
-Du kysset meg. -For noe tull.
Den tanken har aldri slått meg. Du er min venn.
Se hva du gjorde, sånn.
Tull! Din luring.
-Fyren kaster seg over en... -Fyren?
-Vil du se en fyr kaste seg over deg? -Ja.
Blir du ofte trykt opp mot vegger?
-Ikke av en astrofysiker. -Kosmokjemiker.
Kosmokjemiker, beklager. Nei, det er første gang.
Kan vi møtes igjen snart?
Vi kan vurdere det.
-Du kom for sent. -Unnskyld, vennen.
Det var problemer med metroen.
Du var god. Som en proff.
Jeg visste ikke at han hadde så mange ting.
-Hvorfor disse miniatyrbilene? -Han samlet på dem, som knivene.
-Han vil nok ha dem på sykehuset. -Tror du de vil la ham ha kniver?
Miniatyrbilene iallfall.
Bunken vi stilte nedenfor med ødelagte møbler... Alt forsvant på en time.
-Det er klart. -Vil du ha pennene?
Ta dem. Jeg bruker ikke fyllepenn.
Jeg tar denne.
-Vil dere ha dette? -Nei takk.
-Kom igjen, da. Dette? -Nei takk.
Kom igjen, anstreng dere.
Hvem tar seilbåten, da?
-Ikke jeg. -Ikke jeg heller.
-Hva gjør vi med bøkene? -Jeg kontakter hans gamle elever.
-Hvem er det? -Jérémies far.
-Han kommer på middag. -Hvorfor?
Hvorfor ikke?
Det er til deg.
-Takk. -Så snilt.
Et papphus. Du må sette det sammen.
Lyset på taket drives av solenergi.
Sånn. Når det er sol, stiller du det i vinduet.
Så kan du slå det på om kvelden.
-God natt. -God natt.
-God natt. Sov godt. -God natt, mamma.
Kom.
Jeg er tørst.
Kom.
-Jeg kan det ikke lenger. -Det glemmer en ikke.
-Jeg har glemt det. -Det er lett.
Hvordan kunne denne kroppen ligge så lenge i dvale?
-Jeg må gå. -Ja.
-Du virker trist. -Nei, jeg er ikke trist.
Det er komplisert for meg.
Går du en tur, pappa? Det er Sandra, datteren din.
-Sandra, jenta mi. -Kom.
-Regner det her nå? -Det regner ikke. Vi er på rommet ditt.
Ok. Greit.
-Er pleierne snille? -Ja, du kan si at...
Hei, herr Kienzler. Jeg vil ta blodtrykket ditt.
Ha det bra. Ha en fin dag.
Jeg skjønner ikke. Hvorfor venter vi? Folk snakker, snakker, snakker.
Vi bryr oss ikke, for vi sludrer stille.
Men det er andre her som...
Det er bare oss på rommet.
Det er det som er rart.
Vi er ikke på et venterom. Vi er på rommet ditt.
Vi er på Hôtel-Dieu, på rommet ditt.
Du har vært her ei uke, og jeg kom på besøk.
Iblant er det en film, som i går, en annen, alt det...
Filmene begynte og...
Med begynnelse, midterdel og slutt?
Nå er det ingenting. Det er det jeg ikke forstår.
Det er ikke noe program her. Men du får besøk.
Det er en rar følelse. Som om noe manglet.
Følelsen er veldig sterk. Den tynger meg.
-Jeg venter på det som bør komme... -Men som ikke kommer.
Og vi to vet ikke engang... når det slutter.
Eller begynner.
-Hvor lang tid har du? -To timer.
-Ingen tid å miste. -Den blyge som ikke kunne å elske.
Du er stille. Hva tenker du på?
Jeg hadde aldri trodd...
At jeg var et seksuelt vesen?
At det var mulig mellom oss. At jeg kunne ha så lyst på deg.
Jeg eksisterte ikke.
Du var min venn.
Din venn som pent fulgte deg hjem om kvelden, som tørket tårene dine.
Min venn med kone og sønn som aldri har latt seg merke med noe.
Jeg hadde ikke lov.
-Men det har du nå? -Jeg har gitt meg lov.
Livet er kort.
Er du ikke redd for å bli avvist?
-Du er veldig selvsikker. -Slett ikke.
-Husk at du kysset meg først. -Hva?
At du våger!
Lyrikerne beholder jeg. Ordbøkene også.
Du sa to kasser. Nå er du på den åttende. Hvem skal frakte dem?
Jeg klarer meg.
-Husker du dette? -Nei.
Huset til pappas venn i Cévennes. Vi dro dit noen ganger.
-Nei. -Du har glemt alt.
Alt som skjedde med oss fra vi ble født til vi ble 20 år.
Det er sant.
Jeg husker yrkeslivet mitt, men privatlivet... helt blackout.
Vet du hvor vilt det du sier er?
Jeg var ikke så lykkelig med faren din, så ved å glemme får jeg litt avstand.
Hva med oss, jentene dine? Du kaster oss ut med badevannet.
-Hvorfor gikk du ikke fra ham før? -For deres del.
Jeg fryktet at han ville ta livet sitt. Nok selvmord i familien.
-Det er her. -Vi var ikke sikre.
-Hva vil dere legge bøkene i? -Store bager. Flere er på vei.
-Sandra tar de beste bøkene. -Så klart, det er faren hennes.
Takk for at du minner henne på det.
Romy!
-Hva vil du gjøre? -Ingenting.
-Vil du gå ut? -Kona di er utenbys, så du vil gå ut.
-Har du ikke lyst? -Har vi det ikke fint her?
-Elske, spise, sove er nok. -Ikke for meg.
Hvis vi aldri forlater senga, kjeder jeg meg.
Greit. Du har fått nok. Allerede.
Jeg er vill etter kroppen din, har du nok bemerket. Men jeg liker annet òg.
-Jeg liker å snakke med deg. -Snakke?
-Ok. Om hva? -Ikke vær så overfølsom.
Du vil snakke. Kom igjen, jeg lytter.
-Skal jeg si at jeg kun vil ha ræva di? -Kanskje.
-Da er jeg bare et sexobjekt for deg? -Nei, men jeg har ikke fått nok.
-Jeg har ikke fått nok. -Du kjeder deg.
Du terger meg! Jeg har lyst på deg hele tida.
Hva vil du gjøre? Museum? Utstilling?
Vil du fornærme meg? Din sprøing. Kom hit!
-Kom hit, din hissigpropp! -Æsj!
Liker du dem?
-Skal du surmule til jeg drar? -Ja.
-La oss gå tilbake. -Hvorfor?
-Hva tror du? -Ikke redd for å kjede deg?
Kom nå.
Det gjør vondt at du skal til kona di. Det er ille at du lyver til henne.
Det er et mareritt. Jeg vil ikke bebyrde deg.
-Er du lykkelig med meg? -Veldig.
Det er det som er så vanskelig.
-Jeg kan ikke gå hvis du tenner meg. -Nemlig. Jeg vil ikke at du skal gå.
Bli hos meg.
-Skriver du? -Selvfølgelig.
Ikke glem meg.
Er det noe som skinner?
Det er lyset.
-Skal jeg slå det av? -Ja, gjerne.
Hva ser du her inne? Ser du meg?
-Ja, selvfølgelig ser jeg deg. -Hva mer?
Bortsett fra deg... noen ting. Åpenbart. Og...
Deg. Jeg mener... din person.
-Og... -Hva med kjolen min? Ser du den?
-Din? -Ja, min.
Ja, jeg ser den godt.
Ser du om den har noe mønster?
-Blomstene? -Ja, det er det.
-Er håret mitt kort eller langt? -Hva?
Håret mitt. Er det kort eller langt?
Du har klær.
Se på ansiktet for å se håret mitt. Kan du se om det er kort eller langt?
Det kunne være langt.
-Det er faktisk kort. -Jaha.
Og barna dine, har de det bra?
Linn er på koloni. Hun elsker det. Hun sier at hun ikke savner meg.
Det er litt irriterende.
Hun kommer hjem i morgen, så reiser vi.
Elodie har leid et hus i Normandie. Hun har invitert oss.
Så jeg kommer ikke til å se deg på to uker.
Vi ses når jeg kommer tilbake.
Greit?
Ja.
-Kan vi spille Scrabble? -Jeg vil hvile meg.
Du spiller aldri med meg. Du lovte meg Scrabble i dag.
-Kjerne. -Utkjerne.
-Det finnes ikke. -Jo da!
-Hva betyr det? -Det betyr:
"Fjerne kjernehuset fra en kjernefrukt".
Det er juks. Hun sjekker alle kombinasjonene på telefonen sin.
Din tur, mamma. Prøv å gjøre det bedre.
Det blir ikke lett.
SEX PIKK
-Hvorfor ler du? -Stopp, du jukser!
Jeg fant noe.
Exit. 11, 12, 13...
-Der! -Jeg så det!
-Jeg ser aldri stjerneskuddene. -Det var vakkert.
-Der! -Hvor?
Det er et fly.
-Vil du vite hvor det skal? -Ja.
Det er ikke flere stjerneskudd.
-Det der er London-Johannesburg. -Og det der?
-Hvor er Johannesburg? -I Sør-Afrika.
-Og det der? -Tenerife-Amsterdam.
-Jeg går i seng. -Kan jeg sove i senga di?
-Hvis du vil. -God natt.
-Reykjavik-Milano. -Kan du legge bort telefonen?
Sandra. Varmen her er overveldende.
Jeg svømmer grytidlig hver morgen når stranden er tom.
Så henter jeg Jérémie. Han våkner også tidlig.
Vi går lange turer. Vi samler planter. Jeg lærer ham å kjenne dem igjen.
Resten av tiden kan jeg ikke tenke, lese eller sove.
Når jeg lukker øynene, ser jeg ansiktet ditt, øynene dine.
Jeg vil kysse dem. Munnen din. Jeg vil sluke den.
Jeg vil bite leppene dine igjen og igjen og sakte gå nedover nakken din,-
-skuldrene dine, fortsette sakte videre nedover.
Brystene dine, kjærtegne dem. Jeg elsker dem sånn.
Gi meg hen til deg, min søte kjærlighet.
-Jeg har vondt i kroppen. -Fordi du vokser.
-Skolen starter på mandag. Sov nå. -Jeg vil ikke sove.
-Mamma? -Der er du.
-Hei, pappa. -Hei.
Legen og sosialarbeideren har mast på meg i dagevis om å flytte ham.
De har funnet et fælt sted. Jeg kranglet med dem.
De sa: "Ta ham med deg hjem." Jeg sa at vi har vært skilt i 20 år.
-Farvel, herr Kienzler. -Farvel, frue.
Jeg håper de tar seg godt av deg på det nye sykehuset.
Faren din er veldig snill. Du er heldig.
Takk.
Kienzler-familien? Jeg skal vise dere rommet hans.
Frue?
Skal han være her? Hun i den andre senga er død.
-Hun er ikke død. Hun har det fint. -Virkelig?
Hvis vi ikke har noe valg.
Sett dere.
Hva kan dere si om Kienzler?
Han har en nevrodegenerativ sykdom, Bensons syndrom.
Han fikk diagnosen for fem år siden da han stadig jobbet.
-Hvilket yrke? -Professor i filosofi.
-Hvordan viste det seg? -Han kunne ikke lese.
Han slet med å orientere seg.
Enkle handlinger ble vanskelige om ikke umulige.
Han ble mer og mer forvirret. Nå kan han ikke gjøre noe alene.
Det pinet ham at hjernen ikke fungerte.
For han hadde viet hele livet til... å tenke.
-Han var besatt av klarhet og presisjon. -Han prøvde å jobbe til det siste.
For et år siden jobbet han. Han lærte forelesningene utenat-
-og dikterte rettelser til sin friske mor på 98 år.
Og til sin ledsagerske Leila.
-Har han en ledsagerske? -I fem år. De er nære.
Helsa er dårlig, så de bor ikke sammen.
Får jeg spørre om noe? Hvordan dør man av sykdommen?
Man dør vanligvis fordi man blir sengeliggende. Ja?
-Vi har et annet rom, hvis dere vil. -Supert.
Valérie vet om oss.
-Virkelig? -Jeg fortalte det.
-Jeg klarte ikke mer. -Hva sa du?
Sannheten. At jeg var forelsket i deg.
Hun ble høytidelig og kastet meg ut.
Hva med sønnen din?
Han vet det ikke.
Han fornemmer vel noen ting.
-Hvordan forklarte du at du dro? -Vi sa at jeg skulle på jobb noen dager.
Noen dager.
Og så?
Så vet jeg ikke. Nå er jeg her.
-Sover du her i natt? -Hvis du vil ha meg.
Mamma...
Jeg er ikke alene. Clément er her også.
-Vet du hva Clément gjør? -Nei.
-Han er astrofysiker. -Kosmokjemiker.
Ok, kosmokjemiker. De lærer om planetene på skolen.
-Reiser du ut i rommet? -Det er astronautene. Jeg blir på jorda.
Men jeg drar til fjerntliggende steder for å innsamle romstøv.
Det faller ned over hele jorden. Det kommer fra kometer eller asteroider.
Når det går inn i atmosfæren, får det en lang hale. Har du sett stjerneskudd?
Stjerneskudd er ikke ekte stjerner.
Det er bittesmå støvpartikler på noen få millimeter.
Jeg leter etter dem, innsamler dem og analyserer dem her.
Jeg kjenner alle planetene i solsystemet.
Saturn, Uranus, Venus,-
-Merkur, Jupiter, Mars.
Og... Nep...
-Neptun. -Bravo.
Gå og puss tennene nå.
Og Pluto. Men den er for liten til å være en planet.
-Nemlig. -Av sted nå.
Jeg vil at du skal hjelpe meg så jeg kan komme opp i en seng.
Der jeg kan sove godt. Kan du det?
Nei. Det er ikke sengetid. Klokka er 17.30.
Ja, men det er ikke for sent. Jeg kunne tenkt meg at du...
Om mulig blir du med meg kortvarig, og vi gjør noe.
Eller du gjør... vel, hva du vil.
-Og meg, du... du hjelper meg med... -Å legge deg?
Ja, nemlig. Å gjøre den riktige gestusen for å sove.
Hei, herr.
Unnskyld meg.
Det er det jeg vil. For du er datteren min.
Og jeg vil... at du skal hjelpe meg-
-med det slik at jeg sovner.
Jeg sovner. Jeg vet at jeg sovner.
Og jeg vet at det er familien min. Det er datteren min som gjør alt det.
Og i det øyeblikket er jeg lykkelig.
Skjønner du hva jeg mener?
Kunne du klare det?
Men... ville du sove lenge?
Nei, nei. En kort film, en 10-minutters film.
Men som var noen meter til.
Og etterpå ville du ikke ta deg mer av meg.
-Lite spøkelse! -Stopp!
Dødninghode!
Du er elendig. Iglo!
Flekk! Med maling.
-Lys! -Lys...
-Liten ting! -Edderkoppnett!
-Jeg sa "ting"! -Edderkoppnett.
-Clément? -Jeg er her.
-Hva gjør du? -Ingenting. Jeg får ikke sove.
-Noen er i godt humør. -Hvordan kjenner du Clément?
Han var din fars venn, og nå er han min.
-Han kan ikke være kjæreste og venn. -Han er min venn og kjæreste.
Ikke tenk for mye på det, ok? Ha en fin dag.
Vi ses i kveld.
Hva?
Jeg ville si det i går, men klarte det ikke.
Jeg kan ikke gjøre dette.
Forlate kona, la sønnen min lide. Jeg er ikke klar.
Det sliter meg ut, men jeg må slutte å treffe deg.
Du kjente til situasjonen min.
Og du kjente til min.
-Dette var ikke bare en flørt for meg. -Ikke for meg heller.
Greit.
Tekstilbransjen, som gradvis har etablert seg på landsbygda...
-Likte du den? -Den var kjempegod.
-Bra. -Enn du?
-Jeg elsket den ikke. -Liker du ikke historien?
Historien er fin, men bildene, lyden...
-Hva med det? -Det var veldig aggressivt.
Slett ikke.
Hvorfor er barnefilmer så voldelige?
Du spolerer alltid det jeg liker. Jeg er lei av det.
-Får jeg ikke ha en mening? -Du er slem.
Hva om jeg sa at alt du liker, er dårlig?
Jeg sier ikke alltid det.
-Gi meg hånda di. -Nei.
Og du? Hvordan går det? Jeg mener... livet.
-Jeg? Jeg har det ok. -Bra.
Unnskyld meg, kjære.
-Skal du på do? -Ja.
Jeg henter noen.
Unnskyld meg. Faren min må på do.
-Jeg kommer. -Takk.
-Hvorfor gjør du det ikke selv?
Jeg vet ikke. Det gjør meg forlegen.
Virkelig? Foreldrene mine er syke.
Jeg følger dem på do. Det er ikke vanskelig.
-Jeg beundrer deg. Jeg kan ikke. -Kom.
Gi meg hånda, len deg mot meg. Stille og rolig.
Synd. Jeg sier det for din skyld. Utnytt tiden sammen.
Pass på, jeg åpner døra. Stille og rolig.
-Der er du. Har du et øyeblikk? -Ja.
Du ringer ikke tilbake til sosialarbeiderne. De kjefter på meg.
-De vil ha faren din ut om ei uke. -Pokker.
Jeg har prøvd alt. Jeg tryglet legen om å vente, fånyttes.
Han har endret tone siden sist.
Vi plasserer ham et privat sted til vi finner noe bedre.
Det eneste ledige er i Courbevoie. Du og søsteren din må dra dit og se.
Møt lederen, som jevnlig ringer meg.
Det blir en seng ledig, og hun virker veldig...
... ivrig etter å få fylt den.
-Fin hund. Hva heter han? -Det er en hunn. Pépita.
-Får hun gå fritt rundt? -Nei.
-Hun må bli på førsteetasjen. -Synd.
Jeg har alle papirene.
Her er terrassen.
-God dag, alle sammen. -God dag.
-Stua. -Hei.
Jeg skal vise dere rommet.
Det er ikke rommet ditt, fru Lambert.
Kom, jeg følger deg.
-Tar du toget? Ta bussen med meg. -Jeg kan ikke miste toget.
-Dette stedet er umulig. -Vi må få ham ut derfra.
Jeg blir sprø uten deg
Jeg elsker deg
Jeg prøvde å ikke tenke på deg, men jeg kan ikke. Jeg savner deg sånn.
Valérie merker det. Hun lider taust. Jeg ante ikke at det var så vanskelig.
Min elskede.
Jeg ringer på.
-Hei. -Hei.
Blomster! Takk.
Denne veien.
-Esther har snakket mye om faren din. -Takk for bøkene.
Vi er henrykte. Vi vil oppfriske tysken vår.
Hei! Jeg lurte på hva jeg skulle lese. Det blir Kants komplette verker.
-Lykke til. -Skal jeg ta overtøyet?
-Elias Canetti. -Østerriksk litteratur. Til meg.
-Hannah... Arendt... -Hannah Arendt. Filosofi.
Her. Takk.
-Goet... -Goethe! Også til meg.
Franz Kafka.
Hent bøkene når dere vil. De er deres.
Takk.
Det viktigste er at biblioteket lever videre.
Jeg føler meg nærmere faren min blant bøkene hans enn med ham.
Hvorfor?
Biblioteket hans er mer ham enn personen på sykehjemmet.
Der er hans kroppslige skall. Her er sjelen hans.
-Men han skrev ikke bøkene. -Nei, men han valgte dem.
Gjennom bøkene uttrykkes personligheten hans.
Hver bok er et penselstrøk som til sammen danner et portrett av ham.
-Skjønner du? -Ja.
-Vil du lese dem? -Nei.
Din rakker!
Bra at Elodie tok med denne.
Den andre var ødelagt. Nå kan du endelig høre på musikk. Skal vi prøve Schubert?
Ja, jeg kjenner den godt.
Frue? Dette er feil rom.
Jeg følger deg tilbake.
Vi hørte mye på Schubert. Du liker ham.
Nei, for meg er han for...
-Hva da? -Denne musikken er ikke lenger for meg.
-For tung. -For ladd?
For full av minner? Stresser det deg?
-La den være, hvis du liker den. -Jeg kan skifte. Jazz?
-Kanskje ikke med en gang. -Ok.
-Skal vi gå en tur på terrassen? -Ja, det er en god idé.
Det er ikke varmt. Det snødde i går.
-Og Leila, hvor er hun? -Leila var her forrige mandag.
Å, pokker!
Det er fint, det viser at hun elsker meg.
-Klart gjør hun det. -Jeg har alltid elsket henne.
Kan vi gå tilbake?
Tre personer var viktige for meg. Leila...
Og så... meg, tror jeg.
Jeg sier "meg", for jeg tror det er sånn.
Og den tredje personen...
Hvem er den tredje personen som betyr noe for deg?
Ja, nettopp.
Jeg vet ikke.
Jeg vet ikke hva jeg skal holde fast i.
Du hjelper ham ved å gi ham tid og ved å berolige ham.
Men det er ubetydelig.
I siste ende er han fanget i sykdommen sin.
Det er som om... han hele tida drukner.
Forhåpentlig mister han bevisstheten om lidelsen så han ikke lider mer.
-Jeg vil spørre deg om noe. -Hva?
Hvis vi er sammen om 30 år... Jeg vet at det er usannsynlig, men...
Forestill deg at vi er sammen om 30 år og jeg får min fars sykdom.
-Du sa at det ikke er arvelig. -Det sier mamma, men jeg vet ikke.
Jeg tør ikke sjekke på nettet.
Lov meg... at du gir meg aktiv dødshjelp før det er for sent.
For en trivelig diskusjon.
Ta meg med til en klinikk i Sveits ved en innsjø.
Vi venter ikke til jeg ikke kan formulere anmodningen.
Vi gjør det... når de første symptomene kommer.
-Lov meg det. Sverger du? -Ok, hvis du lover meg det samme.
-Det lover jeg. -La oss skifte emne nå.
La oss nyte årene vi har igjen.
Har dere noen spørsmål, eller har alt blitt sagt? Ja, her borte.
Jeg kan ikke treffe deg i helga. Jeg skriver snart. C
Det er et ganske omfattende spørsmål.
Å tenke på jernbaner som nettverk, eller som et nettverk,-
-er ikke bare å tenke på terminalene-
-som fasiliteter, som nødvendige installasjoner for konkurransen,-
-men å betrakte dem som kjerner til å administrere...
... som administrasjonskjerner. Unnskyld.
Beklager, jeg kom ut av det. Kan du gjenta setningen?
Jeg starter forfra. Jeg sa at når man ser på jernbaner som nettverk...
Ikke vær sint. Jeg satt fast.
-Hvor lang tid har du i dag? -En time.
-Hva skal vi gjøre? -Vi kan gå ut.
-Skal vi ikke elske? -Ikke hvis du er så kald.
-Du vil si at jeg svikter deg etterpå. -Hva gjør vi?
Vi trenger ikke alltid hoppe i seng.
Dobbel straff. Tap-tap.
-Kom. -Jeg er ikke bisken din.
-Du er kjæresten min. -Snarere elskerinna di.
-Din forsømte elskerinne. -Slutt.
Nei! Ikke noe vold! Pass på.
Pappa, vet du hva vi gjør nå i dag?
Vi pakker kofferten din. Du skal flytte.
Frue, dette er ikke rommet ditt. Jeg følger deg tilbake.
Denne veien.
Vi er glade, for du skal dit vi ville.
Det var en lang venteliste, men så ble det en ledig plass.
Pass på hodet.
Går det bra?
-Er temperaturen ok? -Fryser du, pappa?
Nei. Jeg fryser i hodet.
Gi meg hånda di. Jeg har ham.
Jeg hjelper deg med beinet. Bare len deg mot meg.
-Faen! -Ingen fare, de kan vente.
Faren vår skal flytte inn her, herr Kienzler.
-Jeg varsler lederen. -Takk.
Se på fuglene.
-Herr Kienzler, vår nye beboer. -Velkommen til Jardins de Montmartre.
Pleierne våre: Zahra, Bouchra, Madeleine og Jacqueline.
-God dag. -Velkommen.
-Du har besøk. -Det er meg.
-Unnskyld, hvem? -Det er meg, Leila.
Leila! Det er deg! Det er ikke sant!
-Jeg var så bekymret. -Jeg er her. Jeg satt fast i trafikken.
Vi lar dere være.
Clément!
Hvordan går det?
-Kan jeg få ro? -Vent.
Kan du å ro?
-Har du rodd før? -Ja, det er lett.
-Vi ror sammen. Sitt her. -Forsiktig!
Vil du gjøre det alene? Ta i skikkelig.
Jeg tar en pause.
-Folk jeg kjenner. -Hvor?
Jenta med blå jakke. Ei venninne av Valérie.
Kom, så går vi.
-Kom, vi skal gå nå. -Jeg har det artig!
Elsker du og Valérie fortsatt sammen?
-Ligger dere sammen? -Vil du virkelig snakke om det?
Dere gjør altså det.
-Det gir meg avsmak. -Vi har bodd sammen i 10 år.
Vi deler rom, så... Ja. Vi rører hverandre iblant.
Skal dere ligge sammen i ferien? Er det planen?
Stopp.
Jeg vil ikke lenger være elskerinnen din. Jeg klarer ikke mer.
Vi stopper. Det er bedre.
Forlater du meg igjen?
Jeg kommer tilbake når vi har blitt separert.
Skal jeg tro deg?
Jeg elsker deg, Sandra.
Du må stole på meg.
Gå. Dra din vei.
Det er Linns mor. Jeg ble bedt om å komme.
-Hva har skjedd? -Hun har haltet i tre dager.
Hun har vondt, hun gikk ikke ut i friminuttet.
Det gjør veldig vondt.
Hvorfor har du ikke sagt noe? Har du falt?
-Hvorfor halter du, da? -Jeg vet ikke.
-Ingen andre smerter enn kneet? -Nei.
Du kan kle på deg igjen.
Det er ikke noe alvorlig. Trolig bare voksesmerter.
Jeg utskriver et homøopatisk middel. Ta det når det gjør vondt.
-Jeg glemte boka mi på venterommet. -Gå og hent den.
-Det er ingenting. -Later hun som?
-Kanskje hun tror på det. -Skal jeg spille med?
Det synes jeg. Ingen grunn til å utfordre henne. Det går over.
-Kan jeg gå på skolen i morgen? -Ja, ikke noe problem.
Hvorfor ser du ikke Clément lenger? Er dere uvenner?
Nei. Han trengte å tenke.
-Vil du se ham igjen? -Jeg vet ikke. Jeg håper det.
Dekk henne til, det er kaldt.
-Ta den på. -Ikke den.
Den er varm.
Jeg traff Georg i går. Det var møte om vergemålet.
Gikk det bra? Linn, ta på deg kåpa.
Faren din kjeftet på meg og nektet å se meg. Rett og slett.
"Hvem er den damen?""Det er meg, Françoise. Jeg er her for å hjelpe."
"Jeg har en ledsagerske, Leila." Han sa til legen:
-"Jeg kjenner henne ikke!" -Snart er det slik med meg òg.
Kanskje. Gjør dere klar. Legen sa det til meg.
Vi vekker minner. Det er smertefullt for ham.
Han sa at han har seks barn. Han tror han er faren sin.
-Vil du ikke bli med? -"Frost 2"? Nei takk.
Gå nå. Hygg dere med filmen.
Reise i SJELDEN SYKDOM
Reise i sjelden sykdom. Degenerativ,-
-degenererende, degradering.
Jordskjelv, tsunami, lumsk krypende slange.
Kafka, "Forvandlingen".
Mann, fange av en uventet fysisk tilstand.
Utspørringer, angst.
Hva skjer med meg? Hva må jeg gjøre?
Legene, første kontakt med legevitenskapen.
Fastlegen min kjenner ikke sykdommen min.
Han sender meg til en spesialist på La Salpêtrière.
Neste skritt, psykologiske tester. Vanskelig økt.
Første MR og øyelege.
Merkelige visuelle sanseinntrykk. Dom: ingenting.
Andre MR, grundigere. Scintigrafi. Lumbalpunksjon.
Andre dom: oppdagelse av en posterior kortikal atrofi.
En kombinasjon av flere symptomer: Bensons syndrom.
Under konsultasjon insisterer han på at sykdommen ikke er Alzheimers,-
-men hører til i kategorien av nevrodegenerativ, nevrovisuell sykdom.
Så her er jeg, kronisk syk.
Jeg vet ikke hva jeg skal tenke om denne observasjonen.
Virkningene er mange. Synet styres dårlig av hjernen.
Hukommelsen svekkes mer enn normalt.
Gjenstander rett foran meg kommer ut av syne.
Jeg prøver å venne meg til endringene min nye tilstand krever.
Jeg tar ikke lenger metroen.
Sakens ironi. Sykdommen forhindrer meg i å gjøre det jeg elsker mest.
Å lese.
Bevisstheten om å miste og å ha mistet mange ting.
"Det vil aldri skje igjen."
Følelsen av en avgrunn, av å være utenfor verden, vekk fra andre.
Målet er, via skriving, å heve meg over sykdommen-
-og ikke la den knuse meg helt. Det vil være en slags seier.
Er det et lysskjær? Jeg ser det ikke, men kan ikke utelukke det.
Det verste er aldri sikkert.
Kierkegaard: "Sykdommen til døden".
Fortvilelse: overgi seg litt til den for å kjenne den og flykte fra den.
Den tiden kan være endeløs.
Jeg er heldig som er her i kveld. Jeg var i politiets varetekt.
-Hva nå? -Sivil ulydighet.
-Med Extinction Rebellion? -Nei, det var Youth For Climate.
-Youth for Climate? Og de tok deg? -Ja!
De er mindre... pasifistiske enn Extinction Rebellion.
-Det var anarkister og gule vester. -Hun vil virkelig bli klubbet ned.
-Eller miste et øye. -Vi brøt inn i Black Rock og ødela alt.
-Du er sprø. -Tulla.
Det var planen. Jeg ble stanset før, på vei ut av metroen. Purken ble tipset.
-Holdt de på deg lenge? -Fire timer!
De spurte om jeg demonstrerte. Jeg sa at nei, jeg var der tilfeldig.
-De trodde meg ikke, men hadde medynk. -Flott. Skulle ikke julenissen komme?
Sett ut melk og småkaker. Og mat til reinsdyrene.
-Og sylteagurker! -Vi glemte det nesten!
Skålene i vasken, ellers kan vi ødelegge dem. Og jeg henter...
-Melken! -Ja. Melken.
Ikke krangle! Det er andre ting. Ja, småkakene.
Pass på.
-Og så... -Sylteagurkene!
-Takk.
Ikke ødelegg noe.
Ikke søl på teppet. Teppet er ikke tørst.
Nå tror jeg at julenissen blir fornøyd.
Hva gjør vi? Jeg tror dere må gjemme dere.
Gjem dere på soverommet. Inn der, og ikke si en lyd.
Ikke snakk og ikke kom ut. Ellers kommer han ikke.
Hvis han ser dere, drar han. Bli der.
Vær helt stille!
Stille.
-Hva har skjedd? -Så dere det?
-Et stjerneskudd. -Det var et glimt.
-Det er noen på taket. -Har han ei rød lue?
-Og et hvitt skjegg? -Det banker på. Jeg åpner.
"Slipp meg inn!"
-Vil du komme inn? -Ja, det er kaldt!
Kom inn, julenisse.
Vent! Reinsdyret!
Reinsdyr overalt! For et rot! Han spiser bøkene!
-Sylteagurkene! -Der! Spis sylteagurkene!
Pokker, de spiste mammas teppe.
Jeg har reist langt. Er det barn her?
-Ja da. -Har de vært snille?
-La oss legge igjen gaver. -Takk!
-Kom, reinsdyr, vi stikker. -Av sted. Jeg hjelper dere.
-De flyr sin vei. -Takk, julenisse.
Skal vi? Gavene er her. Skal vi slippe løs udyrene?
-Kom og se. -Se hva dere har fått.
Ta glassene deres. Middagen er servert.
Husker dere at pappa sa at han ville skrive en selvbiografi?
Ja. Ei bok om barndommen i Wien og farens selvmord.
-Men han var for lat. -Lat? Han jobbet konstant.
Det måtte han. Han hatet det. En misfornøyd latsabb.
I notatbøkene er det en tittel som ser ut til å referere til boka.
"An einem schönen Morgen". "En vakker morgen".
Takk.
Vel? Litt mousse, kanskje?
-Bare gå i gang. -De er lunkne.
"Anklagene viser hans kobling til russiske myndigheter."
"Mellommannen er Rob Goldstone, den britiske foregangsmannen-
-som bidro til å bringe Miss Universe-konkurransen til Moskva."
-Jeg går nå, pappa. -Ja.
-Går det bra? -Ja.
Leila?
2 tapte anrop
Hallo? Clément?
Jeg hører deg ikke.
Når?
Nå?
-Jeg var redd du aldri kom tilbake. -Men nå er jeg her.
-Ja? Leila? -Det er meg, Sandra, datteren din.
Jeg er ikke alene. Jeg har med Linn, datteren min.
-Å ja, hei. -Hei, bestefar.
-Og Clément, min venn. -God dag. Hvem?
Jeg sa jeg ville presentere ham. Vi kom nettopp hjem fra Italia.
Linn, Clément og hans sønn Jérémie. Vi kjørte langs Amalfi-kysten.
Linn har laget en tegning. Kan hun henge den opp?
Ja da.
-Går det bra? -Ja, det går bra.
Du ser bedre og bedre ut. Du retter deg mer opp.
-Ja, det sier de. -De tar seg godt av deg.
Men jeg vet at jeg kommer til dette stedet i bunnen.
-Vi er på rommet ditt. -Hennes rom?
-Nei, ditt rom. -Ok, men hvor er det?
Jardins de Montmartre, der du har bodd i et halvår.
Ja, men nå vet jeg ikke hvor jeg er.
Nå står og går du på rommet ditt.
-Hvordan kan du være sikker? -Jeg ser det.
-Linn ser det også, og Clément. -Da må du ha sett det før.
-Jeg har kommet hit ofte. -Ok.
-Det er sang i stua. Blir dere med? -Vil du?
-Hva da? -Synge.
Ja visst.
Sett deg, pappa.
Hei, jeg håper alle sitter godt. Vi er glade for å være her.
Jeg håper at dere også er det. Vi deler ut ark. Syng høyt.
Vi starter med side 4, Mon Amant de Saint-Jean.
-Kjære deg. -Jeg vil gå. Kan du hente Linn?
Du må si farvel.
-Pappa, vi går. -Å ja.
-Nei, mamma. -Vær så snill, vennen.
-Vi må alltid gå når det er gøy. -Vi ville gå en tur. Det er fint vær.
-La oss se utsikten fra Sacré-Cœur. -Ikke gå mer!
-Linn! -Ikke vær bekymret.
Linn! Kom og se utsikten i stedet.
Fortell oss hva du kjenner igjen.
-Ser du tårnet der borte? -Eiffeltårnet.
Og tårnet der borte?
-Montparnasse-tårnet. -Bra.
Hva mer kjenner du igjen?
Den store kirka med de to tårnene?
-Nei, hva heter den? -Saint-Vincent-de-Paul, tror jeg.
-Vet du hvor huset ditt er? -Nei.
Jeg tror det er rett foran deg.
Der?
Mer der.
Tekst: Anna Bjørshol Oneliner