EN VACKER DAG
Jag kommer. Ett ögonblick.
Var är...
- Nyckeln? -Ja, nyckeln.
I låset. Du lämnar den alltid i dörren.
- Var är dörren? -Dörren är rakt framför dig.
Nyckeln sitter i låset.
– Nej, den är inte där, fan! -Få nu inte panik.
Sträck ut handen för att hitta dörrhandtaget. Och vrid det.
Jag hittade det.
Okej? Vrider du?
Ja, vänta.
Vilket håll?
Åt höger.
Sådär ja.
-Hej pappa. -Hej min tjej.
Sitt dig där.
-Mår du bra? -Ja.
Trots mina små problem. Du då?
-Det går bra. -Och personen du tar hand om?
Jag menar... ditt barn.
Linn? Läraren är sjukskriven en månad. Hon är jätteglad.
- Blir det inte tråkigt? – Jag hoppas att hon inte kommer efter.
Här.
Och dina affärer? Du vet vad jag menar.
Jag jobbar mycket. Åminnelsen närmar sig.
Och jag översätter Annemarie Schwarzenbachs brev.
-Vad sa du? -En schweizisk-tysk författare.
- Nära Klaus Mann. -Klaus Mann verkar bekant.
-Son till din favorit Thomas Mann. – Åh ja, såklart.
Kan jag hjälpa dig?
- Lägg ner telefonen. -Jag vet inte.
Man vet aldrig om Leila försöker ringa.
Om så är fallet... tar vi det. Vi hör det och tar det.
– Jag vet inte om det kommer att fungera. - Ja då. Jag ringde innan jag kom.
-Jaja. -Här.
-Kan vi gå till parken? Alla är där. -Först en kyss.
-Har skoldagen varit bra? – Ja, vi hade en övning.
-Hur? -Om terrorattacker.
-Vad ska man göra? -Lägg dig på golvet tills polisen kommer.
Det var betryggande.
-Är det din? -Ja tack.
-Jérémie, tackade du damen? -Ja.
Mild?
- Damen? Ser jag så gammal ut? - Glasögonen kamouflerade dig.
-Stilig pojke. -Tack.
– Han har växt upp. Mår du bra? -Ja. Och du?
-Inte på Nordpolen? -Nej. Jag är bara i Paris.
Mindre spännande än du tror.
Är du klar med att översätta bokstäverna? Jag läste Annemarie Schwarzenbach.
- Jag gav dig en bok. -"Où est la terre des promesses?".
Jag läste den på en båt mellan Tasmanien och Antarktis.
- Gillade du det? - Boken? Ja väldigt.
-Och expeditionen? -Bra. Förutom sjösjuka.
- Berätta för mig. - Du ringer aldrig.
Du måste ringa mig. Det är du som går.
-Inte alltid. Och det finns ingen anledning. -Det är sant.
Det tog oss en timme att nå stranden. Det var min första krigsupplevelse.
Vid ett tillfälle åkte vi på en tysk undervattensgruva.
Vi gick i fällan.
Vi var tvungna att evakuera flodbåten. Rampen sänktes.
Många av männen längst fram i båten dödades omedelbart.
De som inte blev skjutna fick hoppa i vattnet med sin tunga utrustning.
Många av dem drunknade.
Flera män som befann sig längst fram i båten dödades omedelbart.
De som inte blev påkörda fick hoppa i vattnet.
- med sin tunga utrustning. Många drunknade.
-Benämning? -Ursprungsuppgift?
Ja.
- Distillé dans un alembic à repasse? -Destillerad i en destillation.
-Col de cygne. - Svanhals?
Det är ID-kortet för calvados och fatet.
Överst står numret på pipan.
Alkoholångan passerar genom svanhalsen och till destillationsapparaten.
I kontakt med kyla blir ångan flytande igen.
Ju mindre den är jäst, desto mer fruktig och fräsch doft av calvados.
Ju mer den är jäst, desto mer kraftfull. Läder, torkad tobak, kakao.
Jag trodde att vi skulle ha lite kul.
-Ja. – Det krävs två för att gosa.
Klä på sig. Vi har mycket att göra. Vi ska hälsa på farmor.
-Och så farfar. -Gör inte så mot mig!
Visa lite entusiasm. Du har inte sett dem på evigheter.
De kommer att bli så glada. Här.
-Det räcker. -Jag kommer!
Jag kommer.
Hej Lynn! Jag är glad att se dig.
-Jag med. -Kom in.
- Hej, Jacqueline. -Hej Sandra.
Ska jag hjälpa dig? Hur mår du?
-Mår du bra? -Ja.
-Inte för trött? – Det är svårt ibland...
... att leva.
Ibland går jag ut. Att gå till frisören, för att...
Nej, fotsköterskan kommer, handsköterskan kommer.
Att gå till tandläkaren. För ögonen, för öronen...
Allt måste repareras. Och jag gör inte allt.
Därför att...
... det vore för mycket. Jag kan inte gå ut hela tiden.
Jag kan inte gå ner för trappan. Någon måste gå före mig.
Vilket jag följer. Jag håller i stången som om...
Som om jag var i en bur. Det förstör det lite.
Och på gatan, när du sitter i rullstol, ser folk på dig annorlunda.
För de vet att du är väldigt gammal. Men folk är trevliga.
"Stackars damen i sin rullstol."
Jag mår bra. Jag är alltid avslappnad.
Du får inte låta folk tycka synd om dig. De får inte ha medlidande.
Man måste visa att man finns där.
Att du är en levande person.
Medynk måste glömmas. Acceptera det aldrig.
– Har du sett Leila den här veckan? – Det var faktiskt ett tag sedan.
– Man är glad när man är med henne. -Mycket.
- Jag är alltid rädd för... - Att hon slutar komma?
-Du vet att hon älskar dig. -Ja verkligen.
Men hon har många...
-Åtaganden. -Ja exakt.
Men hon kommer ändå varje vecka.
– Jag har ritat klart. Det är för dig. -Tack.
Ursäkta mig, men jag har ont.
– Vill du gå på toaletten? -Ja.
Kom igen.
Toalettskålen finns där. Inte här.
-Mår du bra? – Ja, ingen fara.
-Tänker du inte ta det? - Det är min far.
-Tänk om han har problem? – Klart han har det.
Det är inte snällt.
Jag ringer tillbaka, okej?
- Kan jag smaka? - Okej.
Tack.
- Kan jag få tillbaka den? -Så bra.
Förstår! Nej, det är min glass!
Hans tillstånd har förvärrats.
Han kan inte gå på toaletten eller ta på sig pyjamas. Hallucinationer.
Din pappa behöver mer än ett par besök om dagen. Han behöver vård på heltid.
Det enda alternativet är ett äldreboende. Du håller med, eller hur?
Ja.
Leila och din moster vill ha ett privat äldreboende.
Men ett bra ställe i Paris är alldeles för dyrt.
En lärarpension räcker inte. Och ingen i familjen kan betala.
Jag besökte två billiga privata och de behandlar människor som boskap. En pengamaskin.
Det är hemskt. Tidningarna är fulla av skräckhistorier.
– Jag har lagt en del åt sidan. -Tack.
Jag har adressen till två offentliga platser.
En i 18:e arrondissementet verkar bra.
Men jag varnar dig, det är inte roligt.
-Din pappa kan bli GIR 1. -Vad betyder det?
Behöver nivå. 1 är max.
Han bor hos mycket äldre patienter, Alzheimers...
De jag såg var levande döda.
Men eftersom han inte kan se kanske han inte märker någonting.
Tack.
Offentliga platser har långa väntelistor. Ett till två år.
Någon måste dö för att få plats. Privata företag har kortare väntelistor.
Vi måste ge upp lägenheten och komma på vad vi ska göra med hans grejer.
- Är det så brådskande? -Ja.
Om vi ​​ska betala 5 000 i månaden behöver vi pengar.
Vi kan inte slösa bort hans pension på en lägenhet han inte kommer tillbaka till.
Vad gör vi med hans böcker?
Jag vet inte. Ge bort dem. Eller släng dem.
Kasta iväg dem? Eller bränn dem medan du håller på.
-Du kan ta dem. -Skojar du? Du har sett mina bokhyllor.
-Och din källare? – Det är fyllt till bredden.
– Böckerna är hans liv. - Jag vet, men vad kan vi göra?
Det var en timmes promenad tillbaka till basen.
Det började bli kallt, med vinden. Minus 30, kanske.
Vi tittade inte innan vi gick ut. Vi var ganska vindade.
Sedan hörde jag ett ljud.
Faktum är att jag kände det mer.
En dum bula.
Och så en till, högre. Isen under våra fötter skakade lätt.
Yannick och jag tittade på varandra.
– Det tog lite tid, men sedan förstod vi. -Vad var det?
Yannick sa det först. "Bara en leopardsäl kan stampa så hårt."
– Det följde oss ett tag. - En sjöleopard.
-Vad är det? -Ett blodtörstigt rovdjur.
– Isflaken i Antarktis är hans. - Nu skämtar du. Du retas med mig.
Nej inte alls. De vet att de är överst i näringskedjan.
De äter pingviner, sälar, valrossar. De undviker människor när vi är på land.
Men om de misstar dig för en pingvin är det en kort process.
Jag menar det. Googla så får du se.
Hur mår din fru och son med dina resor?
Inte alltid bra. Jag reser långt och brett.
– Det är romantiskt också. -Valérie ser det inte så.
Du nämner henne sällan. Jag har bara sett henne en gång.
Så ställ frågor.
– Har ni varit tillsammans länge? -10 år.
Och... mår du bra?
-Så så. – På grund av resorna?
Nej, inte bara det. Vi har växt isär.
Älskar ni varandra?
-Om vi ​​älskar varandra? -Varför ler du?
Så som du frågade. Har du träffat någon?
-Jag? Nej. -Otrolig.
-Inte sedan Julian dog? -Inga på fem år.
-Är det minnet av honom som hindrar dig? -Jag tror inte det.
Jag känner bara att mitt kärleksliv är över.
Prata inte som en gammal dam. Du är ung.
Du kan fortfarande älska och bli älskad.
Adjö.
Läsare gillar positiva känslor.
En studie visar att den starkaste känslan är ilska.
Artiklar som gör läsaren arg har 30 %...
Läsaren gillar positiva känslor.
Men studien visar att den starkaste känslan är ilska.
Artiklarna som gör läsaren arg är 30 % mer benägna att...
- Sandra? Georg Kienzlers dotter? -Ja.
Han sa att du var en översättare. Jag var en av hans elever.
En underbar lärare. Jag läste om hans föreläsningar.
– Det blir han glad av att höra. -Kan jag få hans e-postadress?
Ja. Jag kan ge dig min. Han har svårt att läsa.
Skriv bara till mig så läser jag det för honom.
- Är han okej? – Han har hälsoproblem.
– Inget allvarligt, hoppas jag. -Det är...
Det är en sjukdom.
Förlåt, adjö.
Håller du med? Saker kan inte fortsätta så här.
– Det är för svårt att leva ensam. -Ja.
Du hittar inte runt lägenheten.
– Man får ångestattacker, man går vilse. -Det stämmer.
Så vi måste hitta en lösning. Tillsammans. För du lider.
Ja.
Vad föreslår du?
Att flytta dig till en plats där du känner dig trygg och omhändertagen.
En sjukhusvistelse tills en hållbar lösning hittats.
- Håller du med, mr Kienzler? - Håller med och håller med.
Jag tycker uttrycket är lite missvisande.
Vad skulle då vara lämpligare?
-Till Mr Kienzler? Du är... -Hans ex-fru.
Hans följeslagare. Hans syster, hans döttrar.
Hans läkare. Och herr Kienzler.
Ambulanspersonalen är här, kära du. De kör dig till sjukhuset.
Jag följer med dig i ambulansen. Jag stannar hos dig hela tiden.
-Kan han gå? – Han kan gå, men inte ner för trappan.
Okej, vi använder rullstolen.
Jag packar hans resväska.
Vi sätter dig i stolen.
Jag måste säga att jag har deltagit i min första ANV-Cop 21-aktion.
-Vad? -En icke-våldsam ekogrupp.
-Bra. – Jag tog bort ett porträtt av Macron.
Vad? Vi var tvungna att komma tre timmar för tidigt för att få träning i ickevåld.
De sa att aktionen var olaglig och att vi riskerade fem års fängelse och enorma böter.
Hon röstar på Macron och sedan tar hon bort porträttet.
– Du röstade också på Macron. – Det var pest eller kolera.
Samma här. Du kan vara för och emot samtidigt.
Det är komplext. Det är komplext. Du förstår inte.
Vi anlände till stadshuset, välkomnades med öppna armar.
Sedan insåg vi att vi inte hade skruvmejseln för att ta ner den.
Vi hittade en järnaffär. Sen sprang vi iväg.
Jag kämpade för att springa på grund av mina knän.
Förlåta. Min pappa har väntat i fem timmar.
Vi tar hand om honom.
Vad vill dom? Är de nazister?
– Nej, pappa, det är bara akuten. -Hur är det med Leila?
-Hur mår du? - Hon väntar bredvid.
– Det får inte hända henne heller. - Inget händer med henne.
Jag ska hämta henne.
-Vi ses senare. -Ja.
Han frågar efter dig.
Leila är med honom. Jag går. Barnvakten väntar.
– Jag går också. - Gå bara, vi stannar.
-Kan jag ta en klunk? – Jag såg något på tv om akuten.
I USA är det inte längre problem med akuten.
De hade en idé: De placerade akutmottagningar i köpcentra.
Privata kliniker med sjuksköterskor för mindre akuta nödfall. Du måste betala.
Sjukhusens akutmottagningar är inte överbelastade. Och sjukhus kostar en förmögenhet där.
- Jag går nu. -Jag med.
Hallå. Jag stör inte?
– Nej, det är en lugn dag. – Jag ville se var du jobbar.
Det är bra.
Detta är golvet för terrestra motsvarigheter. De gillar stenar.
Jag gillar också stenar, men våra är mindre.
-Lågteknologi för banbrytande forskning. - En besvikelse, va?
De flesta analyserna görs utanför.
Här använder vi särskilt våra hjärnor och förbereder prover för testning.
Detta är det utomjordiska golvet. Vi lämnar rationella varelsers värld.
Det är Aurélie. Vi har jobbat tillsammans i 15 år.
Sandra, en vän som ville se kontoret.
- Är allt klart? – Jag har justerat bunten.
MEB nedan är instabil.
Du har en bra bild, justera den, sedan är den borta och du måste börja om från början.
-Är substratet tillräckligt ledande? - Frågar du mig om det?
Ja, det var ledande nog.
– Jag gör alltid de sista justeringarna. -Senast var det jag.
Förra gången kunde vi inte orientera oss med dina bilder.
Det var lite för bråttom. jag sticker.
Jag ska leverera proverna ikväll, sätta dem i vakuum och ta tvärsnitt imorgon.
Adjö. Adjö.
Så det är här du jobbar?
– Det verkar avslappnat. -Det beror på. Det kan bli spänt.
-Varför? -Rädslan för att förstöra en analys.
För att förlora ett värdefullt prov, förbise ett uppenbart resultat.
Vill du se masspektrometern?
Den analyserar materia. Världens vackraste instrument.
-Lyckligt. -Kom igen.
Det säger dig inte mycket. Det är en jonmikrosond.
Inte den senaste modellen, men perfekt för våra behov.
Vi lägger prover här, analyserar här, och bilderna visas på den skärmen.
Mikrometeoritsektionen kommer hit efter synkrotronanalysen.
Maskinen utför ytterligare tester, såsom isotopavbildning.
Isotopavbildning, förstås.
jag sticker.
Jag lovade min dotter att komma till fäktkurs.
Tack.
- Jag trodde du skulle gå. -Inte om du kysser mig.
-Du kysste mig. -Dumheter.
Den tanken slog mig aldrig. Du är min vän.
Titta vad du gjorde, sådär.
dumheter! Ditt knep.
- Killen kastar sig över en... - Killen?
-Vill du se en kille kasta sig över dig? -Ja.
Knuffas du ofta upp mot väggar?
-Inte av en astrofysiker. -Kosmokemist.
Kosmokemist, förlåt. Nej, det är första gången.
Kan vi träffas snart igen?
Vi kan överväga det.
- Du kom för sent. - Förlåt kompis.
Det var problem med tunnelbanan.
Du var bra. Som ett proffs.
Jag visste inte att han hade så mycket saker.
-Varför dessa miniatyrbilar? -Han samlade dem, som knivarna.
– Han vill nog ha dem på sjukhuset. -Tror du att de låter honom ha knivar?
Miniatyrbilarna i alla fall.
Högen vi placerade under med trasiga möbler... Allt försvann på en timme.
-Kusten är klar. -Vill du ha pennorna?
Ta dem. Jag använder ingen reservoarpenna.
Jag tar den här.
- Vill du ha det här? -Nej tack.
-Kom igen. Detta? -Nej tack.
Kom igen, ansträng dig.
Vem tar segelbåten då?
-Inte jag. -Inte jag heller.
-Vad gör vi med böckerna? – Jag kontaktar hans gamla elever.
-Vem är det? -Jérémies pappa.
- Han kommer på middag. -Varför?
Varför inte?
Det är för dig.
-Tack. - Så snäll.
Ett papphus. Du måste sätta ihop det.
Ljuset på taket drivs av solenergi.
Sådär. När det är soligt sätter du det i fönstret.
Sedan kan du slå på den på kvällen.
-Godnatt. -Godnatt.
-Godnatt. Sov gott. -Godnatt mamma.
Kom igen.
Jag är törstig.
Kom igen.
– Jag kan inte göra det längre. – Det glömmer du inte.
-Jag har glömt det. -Det är lätt.
Hur kunde den här kroppen ligga i dvala så länge?
-Jag måste gå. -Ja.
-Du verkar ledsen. – Nej, jag är inte ledsen.
Det är komplicerat för mig.
Ska du gå en promenad, pappa? Det här är Sandra, din dotter.
-Sandra, min tjej. -Kom igen.
-Regnar det här nu? – Det regnar inte. Vi är i ditt rum.
Okej. Höger.
– Är vårdarna trevliga? -Ja, det kan man säga...
Hej, herr Kienzler. Jag vill ta ditt blodtryck.
Adjö. Ha en bra dag.
Jag förstår inte. Varför väntar vi? Folk pratar, pratar, pratar.
Vi bryr oss inte, för vi pratar tyst.
Men det finns andra här som...
Det är bara vi i rummet.
Det är det som är konstigt.
Vi är inte i ett väntrum. Vi är i ditt rum.
Vi är på Hôtel-Dieu, i ditt rum.
Du har varit här en vecka, och jag kom på besök.
Ibland finns det en film, som igår, en annan, allt det där...
Filmerna började och...
Med en början, mitten och slutet?
Nu finns det ingenting. Det är det jag inte förstår.
Det finns inget program här. Men man får besök.
Det är en konstig känsla. Som om något saknades.
Känslan är väldigt stark. Det tynger mig.
- Jag väntar på det som ska komma... - Men kommer inte.
Och vi två vet inte ens... när det tar slut.
Eller börjar.
-Hur mycket tid har du? -Två timmar.
-Ingen tid att förlora. -Den blyga som inte kunde älska.
Du är tyst. Vad tänker du på?
Jag trodde aldrig...
Att jag var en sexuell varelse?
Att det var möjligt mellan oss. Att jag kunde önska dig så mycket.
Jag fanns inte.
Du var min vän.
Din vän som snällt ledde dig hem på kvällen, som torkade dina tårar.
Min vän med fru och son som aldrig har märkt något.
Jag fick inte lov.
- Men det har du nu? – Jag har gett mig själv tillåtelse.
Livet är kort.
Är du inte rädd för att bli avvisad?
– Du är väldigt självsäker. -Inte alls.
-Kom ihåg att du kysste mig först. -Vad?
Att du vågar!
Jag behåller textförfattarna. Ordböckerna också.
Du sa två lådor. Nu är du på åttonde plats. Vem ska transportera dem?
Jag är okej.
-Kommer du ihåg det här? -Nej.
Pappas väns hus i Cevennerna. Vi åkte dit några gånger.
-Nej. – Du har glömt allt.
Allt som hänt oss från det att vi föddes tills vi var 20 år.
Det är sant.
Jag minns mitt yrkesliv, men mitt privatliv... helt mörklagt.
Vet du hur vilt det du säger är?
Jag var inte så nöjd med din pappa, så genom att glömma får jag lite distans.
Hur är det med oss, dina tjejer? Du kastar ut oss med badvattnet.
-Varför lämnade du honom inte innan? -För deras del.
Jag var rädd att han skulle ta sitt liv. Tillräckligt med självmord i familjen.
-Det är här. - Vi var inte säkra.
-Vad vill du lägga böckerna i? - Stora väskor. Fler är på väg.
-Sandra tar de bästa böckerna. -Självklart, det är hennes pappa.
Tack för att du påminde henne.
Romy!
-Vad vill du göra? - Ingenting.
-Vill du gå ut? – Din fru är utanför stan, så du vill gå ut.
- Känner du inte för det? -Har vi det inte bra här?
-Älska, äta, sova räcker. -Inte för mig.
Om vi ​​aldrig lämnar sängen blir jag uttråkad.
Höger. Du har fått nog. Redan.
Jag är galen i din kropp, det har du säkert märkt. Men jag gillar andra saker också.
-Jag gillar att prata med dig. -Prata?
- Okej. Om vad? -Var inte så överkänslig.
Du vill prata. Kom igen, jag lyssnar.
-Ska jag säga att jag bara vill ha din röv? -Kanske.
– Då är jag bara ett sexobjekt för dig? – Nej, men jag har inte fått nog.
– Jag har inte fått nog. - Du är uttråkad.
Du retar mig! Jag vill ha dig hela tiden.
Vad vill du göra? Museum? Visa?
Vill du förolämpa mig? Din sprayning. Kom hit!
-Kom hit, din hetslinga! -Usch!
Gillar du dem?
- Ska du sura tills jag går? -Ja.
-Låt oss gå tillbaka. -Varför?
-Vad tror du? -Inte rädd för att ha tråkigt?
Kom nu.
Det gör ont att du går till din fru. Det är dåligt att du ljuger för henne.
Det är en mardröm. Jag kommer inte att belasta dig.
-Är du lycklig med mig? -Mycket.
Det är det som är så svårt.
- Jag kan inte gå om du tänder på mig. -Faktiskt. Jag vill inte att du går.
Stanna hos mig.
-Skriver du? - Självklart.
Glöm mig inte.
Finns det något glänsande?
Det är ljuset.
-Ska jag stänga av den? -Ja tack.
Vad ser du här inne? Ser du mig?
-Ja, visst ser jag dig. -Vad mer?
Förutom du... vissa saker. Självklart. Och...
Du. Jag menar... din person.
-Och... -Vad sägs om min klänning? Ser du det?
-Din? - Ja min.
Ja, jag ser det bra.
Ser du om den har något mönster?
- Blommorna? -Ja det är det.
-Är mitt hår kort eller långt? -Vad?
Mitt hår. Är den kort eller lång?
Du har kläder.
Titta på mitt ansikte för att se mitt hår. Kan du säga om den är kort eller lång?
Det kan vara långt.
– Det är faktiskt kort. - Ja.
Och dina barn, mår de bra?
Linn är i en koloni. Hon älskar det. Hon säger att hon inte saknar mig.
Det är lite irriterande.
Hon kommer hem imorgon, sen går vi.
Elodie har hyrt ett hus i Normandie. Hon har bjudit in oss.
Så jag kommer inte se dig på två veckor.
Vi ses när jag kommer tillbaka.
Höger?
Ja.
-Kan vi spela Scrabble? - Jag vill vila.
Du leker aldrig med mig. Du lovade mig Scrabble idag.
-Kärna. - Kärna.
-Det existerar inte. - Ja då!
-Vad betyder det? -Det betyder:
"Ta bort märgen från en stenfrukt".
Det är fusk. Hon kollar alla kombinationer på sin telefon.
Din tur, mamma. Försök att göra det bättre.
Det blir inte lätt.
SEX PIKAR
-Varför skrattar du? - Sluta, du fuskar!
Jag hittade något.
Utgång. 11, 12, 13...
-Där! -Jag såg det!
– Jag ser aldrig stjärnfallen. - Det var vackert.
-Där! -Var?
Det är ett plan.
-Vill du veta vart det tar vägen? -Ja.
Det finns inga fler stjärnfall.
– Det är London-Johannesburg. -Och det?
-Var är Johannesburg? -I Sydafrika.
-Och det? -Teneriffa-Amsterdam.
- Jag går och lägger mig. -Får jag sova i din säng?
-Om du vill. -Godnatt.
-Reykjavik-Milano. -Kan du lägga undan telefonen?
Sandra. Värmen här är överväldigande.
Jag simmar i gryningen varje morgon när stranden är tom.
Sedan hämtar jag Jérémie. Han vaknar också tidigt.
Vi går långa promenader. Vi samlar in växter. Jag lär honom att känna igen dem.
Resten av tiden kan jag varken tänka, läsa eller sova.
När jag blundar ser jag ditt ansikte, dina ögon.
Jag vill kyssa dem. Din mun. Jag vill sluka den.
Jag kommer att bita dina läppar igen och igen och sakta gå ner för din nacke,-
- dina axlar, fortsätt sakta neråt.
Dina bröst, smeka dem. Jag älskar dem så.
Ge mig till dig, min söta kärlek.
- Min kropp gör ont. -För att du växer.
– Skolan börjar på måndag. Sova nu. – Jag vill inte sova.
- Mamma? -Där är du.
-Hej pappa. -Hallå.
Läkaren och socialsekreteraren har tjatat på mig i flera dagar om att flytta honom.
De har hittat en hemsk plats. Jag bråkade med dem.
De sa: "Ta med honom hem." Jag sa att vi har varit skilda i 20 år.
-Adjö, mr Kienzler. - Adjö, frun.
Jag hoppas att de tar väl hand om dig på det nya sjukhuset.
Din pappa är väldigt snäll. Du är tursam.
Tack.
Familjen Kienzler? Jag ska visa dig hans rum.
Fröken?
Ska han vara här? Hon i den andra sängen är död.
- Hon är inte död. Hon är bra. -Verkligen?
Om vi ​​inte har något val.
Sitt ner.
Vad kan du säga om Kienzler?
Han har en neurodegenerativ sjukdom, Bensons syndrom.
Han fick diagnosen för fem år sedan när han fortfarande arbetade.
- Vilket yrke? -Professor i filosofi.
-Hur blev det? - Han kunde inte läsa.
Han kämpade för att orientera sig.
Enkla handlingar blev svåra för att inte säga omöjliga.
Han blev mer och mer förvirrad. Nu kan han inte göra någonting ensam.
Det plågade honom att hans hjärna inte fungerade.
För att han hade ägnat hela sitt liv åt... att tänka.
-Han var besatt av klarhet och precision. – Han försökte jobba till slutet.
För ett år sedan jobbade han. Han memorerade föreläsningarna-
-och dikterade korrigeringar till sin friska 98-åriga mamma.
Och till hans följeslagare Leila.
-Har han en kamrat? -I fem år. De är nära.
Hans hälsa är dålig, så de bor inte tillsammans.
Får jag fråga något? Hur dör man av sjukdomen?
Man dör oftast för att man blir sängliggande. Ja?
– Vi har ett annat rum, om du vill. -Super.
Valérie vet om oss.
-Verkligen? - Jag sa till dig.
– Jag orkade inte mer. -Vad sa du?
Sanningen. Att jag var kär i dig.
Hon blev högtidlig och kastade ut mig.
Hur är det med din son?
Han vet inte.
Jag antar att han anar något.
-Hur förklarade du att du gick? – Vi sa att jag skulle jobba några dagar.
Vissa dagar.
Och så?
Sen vet jag inte. Nu är jag här.
-Sover du här i natt? -Om du vill ha mig.
Mamma...
Jag är inte ensam. Clément är här också.
-Vet du vad Clément gör? -Nej.
– Han är astrofysiker. -Kosmokemist.
Okej, kosmokemist. De lär sig om planeterna i skolan.
-Ska du resa ut i rummet? - Det är astronauterna. Jag stannar på jorden.
Men jag åker till avlägsna platser för att samla rymddamm.
Det faller över hela jorden. Det kommer från kometer eller asteroider.
När den kommer in i atmosfären får den en lång svans. Har du sett stjärnfall?
Stjärnfall är inte riktiga stjärnor.
Det är små dammpartiklar på några millimeter.
Jag letar efter dem, samlar dem och analyserar dem här.
Jag känner till alla planeter i solsystemet.
Saturnus, Uranus, Venus,-
-Mercury, Jupiter, Mars.
Och... Nep...
-Neptunus. - Bra gjort.
Gå och borsta tänderna nu.
Och Pluto. Men den är för liten för att vara en planet.
-Faktiskt. - Av nu.
Jag vill att du hjälper mig så att jag kan lägga mig i en säng.
Där jag kan sova gott. Kan du?
Nej. Det är inte sängdags. Klockan är 17.30.
Ja, men det är inte för sent. Jag skulle kunna tänka mig att du...
Om möjligt stannar du hos mig en kort tid så gör vi något.
Eller så gör du... ja, vad du vill.
-Och mig, du... du hjälper mig med... -Gå och lägger dig?
Ja, nämligen. Gör rätt gest för att sova.
Hej Sir.
Ursäkta mig.
Det är vad jag vill. För du är min dotter.
Och jag vill att du ska hjälpa mig...
- med den så att jag somnar.
Jag somnar. Jag vet att jag håller på att somna.
Och jag vet att det är min familj. Min dotter gör allt det där.
Och i det ögonblicket är jag glad.
Du vet vad jag menar?
Skulle du klara det?
Men... skulle du sova länge?
Nej nej. En kortfilm, en 10-minutersfilm.
Men det var några meter till.
Och efteråt ville du inte ta hand om mig längre.
-Lilla spöke! - Sluta!
Dödens huvud!
Du är olycklig. Igloos!
Fläck! Med färg.
-Ljus! -Ljus...
-Liten sak! -Spindelnät!
– Jag sa "saker"! -Spindelnät.
- Clement? -Jag är här.
-Vad gör du? - Ingenting. Jag kan inte sova.
-Någon är på gott humör. -Hur känner du Clément?
Han var din fars vän, och nu är han min.
– Han kan inte vara en älskare och en vän. – Han är min vän och älskare.
Tänk inte för mycket på det, okej? Ha en bra dag.
Vi ses ikväll.
Vad?
Jag ville säga det igår men kunde inte.
Jag kan inte göra det här.
Lämna min fru, låt min son lida. Jag är inte redo.
Det sliter ut mig, men jag måste sluta träffa dig.
Du kände till min situation.
Och du kände min.
– Det här var inte bara en flirt för mig. – Inte för mig heller.
Höger.
Textilindustrin, som successivt etablerat sig på landsbygden...
- Gillade du det? - Det var mycket bra.
-Bra. -Än dig?
- Jag älskade det inte. - Gillar du inte historien?
Berättelsen är trevlig, men bilderna, ljudet...
-Vad sägs om det? – Det var väldigt aggressivt.
Inte alls.
Varför är barnfilmer så våldsamma?
Du förstör alltid det jag gillar. Jag är trött på det.
– Får jag inte ha en åsikt? -Du är stygg.
Tänk om jag sa till dig att allt du gillar är dåligt?
Jag säger inte alltid det.
-Ge mig din hand. -Nej.
Och du? Hur mår du? Jag menar... livet.
-Jag? Jag mår bra. -Bra.
Ursäkta mig kära du.
-Ska du på toaletten? -Ja.
Jag hämtar någon.
Ursäkta mig. Min pappa måste gå på toaletten.
-Jag kommer. -Tack.
-Varför gör du det inte själv?
Jag vet inte. Det skämmer ut mig.
Verkligen? Mina föräldrar är sjuka.
Jag följer dem till badrummet. Det är inte svårt.
-Jag beundrar dig. Jag kan inte. -Kom igen.
Ge mig din hand, luta dig mot mig. Tyst och lugnt.
Synd. Jag säger det för din skull. Få ut det mesta av tiden tillsammans.
Se upp, jag öppnar dörren. Tyst och lugnt.
-Där är du. Har du ett ögonblick? -Ja.
Man ringer inte tillbaka socialsekreterarna. De skriker på mig.
- De vill ha ut din pappa om en vecka. -Attans.
Jag har provat allt. Jag bad läkaren att vänta, utan resultat.
Han har ändrat tonläge sedan sist.
Vi placerar honom någonstans privat tills vi hittar något bättre.
Den enda lediga tjänsten finns i Courbevoie. Du och din syster måste gå dit och se.
Träffa chefen som regelbundet ringer mig.
En säng blir ledig och hon verkar väldigt...
... ivriga att fylla den.
-Snygg hund. Vad heter han? - Det är en hona. Pepita.
- Kan hon gå runt fritt? -Nej.
– Hon måste stanna på första våningen. -Synd.
Jag har alla papper.
Här är terrassen.
- God dag allihop. -God dag.
- Vardagsrum. -Hallå.
Jag ska visa dig rummet.
Det är inte ditt rum, mrs Lambert.
Kom, jag följer dig.
- Tar du tåget? Ta bussen med mig. – Jag kan inte missa tåget.
– Den här platsen är omöjlig. - Vi måste få ut honom därifrån.
Jag blir galen utan dig
jag älskar dig
Jag försökte att inte tänka på dig, men jag kan inte. Jag saknar dig så.
Valérie märker det. Hon lider i tysthet. Jag hade ingen aning om att det var så svårt.
Min älskade.
Jag ringer.
-Hallå. -Hallå.
Blommor! Tack.
Den här vägen.
-Ester har pratat mycket om din pappa. -Tack för böckerna.
Vi är förtjusta. Vi vill fräscha upp vår tyska.
Hallå! Jag undrade vad jag skulle läsa. Det blir Kants kompletta verk.
-Lycka till. – Ska jag ta ytterkläderna?
-Elias Canetti. -Österrikisk litteratur. Till mig.
-Hannah... Arendt... -Hannah Arendt. Filosofi.
Här. Tack.
-Goethe... -Goethe! Även till mig.
Franz Kafka.
Plocka fram böckerna när du vill. De är deras.
Tack.
Det viktigaste är att biblioteket lever vidare.
Jag känner mig närmare min far bland hans böcker än med honom.
Varför?
Hans bibliotek är mer han än personen på äldreboendet.
Där är hans kroppsliga skal. Här är hans själ.
– Men han skrev inte böckerna. – Nej, men han valde dem.
Hans personlighet kommer till uttryck genom böckerna.
Varje bok är ett penseldrag som tillsammans bildar ett porträtt av honom.
-Förstår du? -Ja.
-Vill du läsa dem? -Nej.
Din rackare!
Bra att Elodie tog med sig den här.
Den andra var trasig. Nu kan du äntligen lyssna på musik. Ska vi prova Schubert?
Ja, jag vet det väl.
Fröken? Det här är fel rum.
Jag följer dig tillbaka.
Vi lyssnade mycket på Schubert. Du gillar honom.
Nej, för mig är han också...
-Vad? – Den här musiken är inte längre för mig.
-För tung. -För laddad?
För full av minnen? Stressar det dig?
- Lämna det ifred, om du gillar det. - Jag kan byta. Jazz?
– Kanske inte direkt. - Okej.
– Ska vi gå en promenad på terrassen? - Ja det är en bra idé.
Det är inte varmt. Det snöade igår.
-Och Leila, var är hon? – Leila var här i måndags.
Å fasen!
Det är trevligt, det visar att hon älskar mig.
– Självklart gör hon det. – Jag har alltid älskat henne.
Kan vi gå tillbaka?
Tre personer var viktiga för mig. Leila...
Och sen... jag, tror jag.
Jag säger "jag", för jag tror att det är så.
Och den tredje personen...
Vem är den tredje personen som betyder något för dig?
Ja exakt.
Jag vet inte.
Jag vet inte vad jag ska hålla mig till.
Du hjälper honom genom att ge honom tid och genom att lugna honom.
Men det är obetydligt.
Till slut är han instängd i sin sjukdom.
Det är som att... han drunknar konstant.
Förhoppningsvis kommer han att förlora medvetandet om störningen så att han inte lider mer.
-Jag vill fråga dig något. -Vad?
Om vi ​​är tillsammans om 30 år... Jag vet att det är osannolikt, men...
Tänk att vi är tillsammans om 30 år och jag får min pappas sjukdom.
- Du sa att det inte är ärftligt. – Mamma säger det, men jag vet inte.
Jag vågar inte kolla på nätet.
Lova mig... att du ger mig aktiv dödshjälp innan det är för sent.
Vilken trevlig diskussion.
Ta mig till en klinik i Schweiz vid en sjö.
Vi väntar inte tills jag inte kan formulera förfrågan.
Vi gör det... när de första symptomen dyker upp.
-Lova mig det. Svär du? -Okej, om du lovar mig detsamma.
-Jag lovar. - Låt oss byta ämne nu.
Låt oss njuta av åren vi har kvar.
Har du några frågor, eller har allt sagts? Ja, här borta.
Jag kan inte se dig i helgen. Jag skriver snart. C
Det är en ganska bred fråga.
Att tänka på järnvägar som ett nätverk, eller som ett nätverk,-
-Tänker inte bara på terminalerna-
-som anläggningar, som nödvändiga installationer för tävlingen,-
-men betraktar dem som kärnor att hantera...
... som administrationskärnor. Förlåta.
Förlåt, jag kom ur det. Kan du upprepa meningen?
Jag börjar om. Jag sa att när man ser på järnvägar som ett nätverk...
Var inte arg. Jag satt fast.
-Hur mycket tid har du idag? -En timme.
-Vad ska vi göra? – Vi kan gå ut.
-Ska vi inte älska? -Inte om du är så kall.
– Du kommer att säga att jag svikit dig efteråt. -Vad gör vi?
Vi behöver inte alltid hoppa i säng.
Dubbelt straff. Förlora förlora.
-Kom igen. - Jag är inte din jävel.
-Du är min pojkvän. - Snarare, din älskarinna.
-Din försummade älskarinna. -Slutet.
Nej! Inget våld! Se upp.
Pappa, vet du vad vi gör idag?
Vi packar din resväska. Du ska flytta.
Fru, det här är inte ditt rum. Jag följer dig tillbaka.
Den här vägen.
Vi är glada, för du går dit vi ville.
Det var lång väntelista, men sedan blev det en plats ledig.
Akta huvudet.
Mår du bra?
-Är temperaturen OK? - Fryser du, pappa?
Nej. Mitt huvud fryser.
Ge mig din hand. Jag har honom.
Jag hjälper dig med benet. Luta dig bara in i mig.
-Attans! -Ingen fara, de kan vänta.
Vår far flyttar in här, mr Kienzler.
– Jag kommer att meddela chefen. -Tack.
Titta på fåglarna.
-Mr Kienzler, vår nya invånare. -Välkommen till Jardins de Montmartre.
Våra vårdare: Zahra, Bouchra, Madeleine och Jacqueline.
-God dag. -Välkommen.
– Du har besökare. -Det är jag.
-Ursäkta mig, vem? - Det är jag, Leila.
Layla! Det är du! Det är inte sant!
- Jag var så orolig. -Jag är här. Jag satt fast i trafiken.
Vi lämnar dig ifred.
Mild!
Hur mår du?
- Kan jag vila? -Vänta.
Kan du ro?
– Har du rott förut? – Ja, det är lätt.
– Vi ror tillsammans. Sitt Här. -Försiktig!
Vill du göra det ensam? Ta in det ordentligt.
Jag tar en paus.
-Människor jag känner. -Var?
Flickan med den blå jackan. En vän till Valérie.
Kom låt oss gå.
- Kom igen, vi går nu. - Jag har kul!
Är du och Valérie fortfarande kära tillsammans?
- Sover ni tillsammans? -Vill du verkligen prata om det?
Så du gör det.
– Det äcklar mig. – Vi har levt tillsammans i 10 år.
Vi delar rum, så... Ja. Vi rör vid varandra ibland.
Ska ni sova tillsammans på semestern? Är det planen?
Sluta.
Jag kommer inte längre att vara din älskarinna. Jag kan inte göra det längre.
Vi slutar. Det är bättre.
Lämnar du mig igen?
Jag återkommer när vi har blivit separerade.
Ska jag tro dig?
Jag älskar dig, Sandra.
Du måste lita på mig.
Gå. Dra din väg.
Det är Linns mamma. Jag blev ombedd att komma.
-Vad hände? – Hon har haltat i tre dagar.
Hon har ont, hon gick inte ut på rasten.
Det gör väldigt ont.
Varför har du inte sagt något? Har du ramlat?
-Varför haltar du då? -Jag vet inte.
-Ingen smärta mer än knät? -Nej.
Du kan klä på dig igen.
Det är inget allvarligt. Förmodligen bara växtvärk.
Jag ordinerar ett homeopatiskt medel. Ta det när det gör ont.
– Jag glömde min bok i väntrummet. - Gå och hämta det.
-Det är inget. - Låtsas hon?
– Hon kanske tror på det. - Ska jag spela med?
Jag tror det. Du behöver inte utmana henne. Det går över.
- Kan jag gå till skolan imorgon? - Ja, inga problem.
Varför ser du inte Clément längre? Är du ovän?
Nej. Han behövde tänka.
-Vill du se honom igen? -Jag vet inte. Jag hoppas det.
Täck över henne, det är kallt.
-Sätta på den. - Inte den där.
Det är varmt.
Jag träffade Georg igår. Det var möte om förmynderskapet.
Gick det bra? Linn, ta på dig kappan.
Din pappa skrek på mig och vägrade träffa mig. Helt enkelt.
"Vem är den där damen?" "Det är jag, Françoise. Jag är här för att hjälpa."
"Jag har en kamrat, Leila." Han sa till doktorn:
-"Jag känner henne inte!" – Snart blir det så med mig också.
Kanske. Gör dig redo. Läkaren sa det till mig.
Vi tar fram minnen. Det är smärtsamt för honom.
Han sa att han har sex barn. Han tror att han är hans pappa.
– Vill du inte vara med? -"Fryst 2"? Nej tack.
Gå nu. Njut av filmen.
Res i SÄLLSYNLIG SJUKDOM
Resor i sällsynt sjukdom. Degenerativ,-
-degenerativ, nedbrytning.
Jordbävning, tsunami, lömsk krypande orm.
Kafka, "Förvandlingen".
Man, fånge i ett oväntat fysiskt tillstånd.
Frågor, ångest.
Vad händer med mig? Vad måste jag göra?
Läkarna, första kontakten med medicinsk vetenskap.
Min husläkare känner inte till min sjukdom.
Han skickar mig till en specialist på La Salpêtrière.
Nästa steg, psykologiska tester. Svår session.
Första MR och ögonläkare.
Märkliga visuella sinnesintryck. Bedömning: ingenting.
Andra MRT, mer grundlig. Scintigrafi. Lumbalpunktion.
Andra domen: upptäckt av en bakre kortikal atrofi.
En kombination av flera symtom: Bensons syndrom.
Under konsultationen insisterar han på att sjukdomen inte är Alzheimers, -
- men tillhör kategorin neurodegenerativ, neurovisuell sjukdom.
Så här är jag, kroniskt sjuk.
Jag vet inte vad jag ska göra om denna observation.
Effekterna är många. Synen är dåligt kontrollerad av hjärnan.
Minnet försämras mer än normalt.
Föremål direkt framför mig försvinner utom synhåll.
Jag försöker vänja mig vid de förändringar som mitt nya tillstånd kräver.
Jag tar inte tunnelbanan längre.
Det ironiska i saken. Sjukdomen hindrar mig från att göra det jag älskar mest.
Att läsa.
Medvetenheten om att förlora och ha förlorat många saker.
"Det kommer aldrig hända igen."
Känslan av en avgrund, av att vara utanför världen, borta från andra.
Syftet är att genom att skriva höja sig över sjukdomen-
-och låt det inte krossa mig helt. Det kommer att bli en slags seger.
Är det en fläck av ljus? Jag ser det inte, men jag kan inte utesluta det.
Det värsta är aldrig säkert.
Kierkegaard: "Sjukdomen till döden".
Förtvivlan: överlämna dig lite till det för att veta det och fly från det.
Den tiden kan vara oändlig.
Jag har turen att vara här ikväll. Jag var i polisens förvar.
-Och nu då? -Civil olydnad.
-Med Extinction Rebellion? – Nej, det var Youth For Climate.
-Ungdom för klimatet? Och de tog dig? -Ja!
De är mindre... pacifistiska än Extinction Rebellion.
– Det fanns anarkister och gula västar. -Hon vill verkligen bli nedklubbad.
-Eller tappa ögat. -Vi bröt oss in i Black Rock och förstörde allt.
-Du är galen. -Dumheter.
Det var planen. Jag blev stoppad innan, på väg ut från tunnelbanan. Suggan tipsades av.
-Har de kvar dig länge? -Fyra timmar!
De frågade om jag demonstrerade. Jag sa nej, jag var där av en slump.
-De trodde inte på mig, men hade medkänsla. -Bra. Var det inte meningen att tomten skulle komma?
Lägg ut mjölk och kakor. Och mat till renarna.
-Och pickles! – Vi glömde nästan!
Skålarna i diskhon, annars kan vi förstöra dem. Och jag tar med...
- Mjölken! -Ja. Mjölken.
Bråka inte! Det finns andra saker. Ja, kakorna.
Se upp.
-Och sedan... -Sättingen!
- Pickles! -Tack.
Förstör ingenting.
Spill inte på mattan. Mattan är inte törstig.
Nu tror jag att tomten blir glad.
Vad gör vi? Jag tror att du måste gömma dig.
Göm dig i sovrummet. Gå in där och säg inte ett ljud.
Prata inte och kom inte ut. Annars kommer han inte.
Om han ser dig, går han. Stanna där.
Var helt tyst!
Tyst.
-Vad hände? - Såg du att?
– Ett stjärnfall. – Det var en blixt.
– Det är någon på taket. - Har han en röd hatt?
-Och ett vitt skägg? – Det knackar på. Jag öppnar.
"Släpp in mig!"
-Vill du komma in? – Ja, det är kallt!
Kom in, jultomten.
Vänta! Renen!
Renar överallt! Vilken röra! Han äter böckerna!
- Pickles! -Där! Ät pickles!
Fan, de åt mammas filt.
Jag har rest långt. Finns det barn här?
-Ja. -Har de varit snälla?
-Låt oss lämna gåvor. -Tack!
- Kom igen, renar, vi springer. -Av. Jag kommer att hjälpa dig.
– De flyger sin väg. -Tack, jultomten.
Ska vi? Gåvorna är här. Ska vi släppa odjuren?
-Kom och titta. - Titta vad du har.
Ta deras glasögon. Middagen är serverad.
Kommer du ihåg när pappa sa att han ville skriva en självbiografi?
Ja. En bok om hans barndom i Wien och faderns självmord.
– Men han var för lat. -Lat? Han arbetade konstant.
Han var tvungen. Han hatade det. En missnöjd slacker.
I anteckningsböckerna finns en titel som verkar syfta på boken.
"An einem schönen Morgen". "En vacker morgon".
Tack.
Väl? Lite mousse kanske?
- Börja bara. – De är ljumma.
"Anklagelserna visar hans koppling till ryska myndigheter."
"Mellanmannen är Rob Goldstone, den brittiske pionjären-
-som hjälpte till att föra Miss Universe-tävlingen till Moskva."
- Jag går nu, pappa. -Ja.
-Mår du bra? -Ja.
Layla?
2 missade samtal
Hallå? Mild?
Jag kan inte höra dig.
När?
Nu?
– Jag var rädd att du aldrig skulle komma tillbaka. – Men nu är jag här.
-Ja? Layla? - Det är jag, Sandra, din dotter.
Jag är inte ensam. Jag har Linn, min dotter, med mig.
-Åh ja, hej. -Hej farfar.
-Och Clément, min vän. -God dag. Vars?
Jag sa att jag skulle presentera honom. Vi har precis kommit hem från Italien.
Linn, Clément och hans son Jérémie. Vi körde längs Amalfikusten.
Linn har gjort en teckning. Kan hon hänga upp den?
Ja.
-Mår du bra? – Ja det går bra.
Du ser bättre och bättre ut. Du rätar upp dig mer.
– Ja, det säger de. -De tar väl hand om dig.
Men jag vet att jag kommer till den här platsen längst ner.
- Vi är i ditt rum. - Hennes rum?
- Nej, ditt rum. -Okej, men var är det?
Jardins de Montmartre, där du har bott i sex månader.
Ja, men nu vet jag inte var jag är.
Nu står du och går i ditt rum.
-Hur kan du vara säker? -Jag ser det.
– Linn ser det också, och Clément. – Då måste du ha sett det förut.
– Jag har kommit hit ofta. - Okej.
– Det är sång i vardagsrummet. Går du med? -Vill du?
-Vad? -Sjunga.
Säker.
Sätt dig ner, pappa.
Hej, jag hoppas att alla sitter bra. Vi är glada över att vara här.
Jag hoppas att du också är det. Vi delar ut lakan. Sjung högt.
Vi börjar med sidan 4, Mon Amant de Saint-Jean.
-Min kära. -Jag vill gå. Kan du hämta Linn?
Du måste säga adjö.
- Pappa, vi går. -Åh ja.
- Nej, mamma. - Snälla, min vän.
– Vi måste alltid gå när det är roligt. – Vi ville gå en promenad. Det är fint väder.
-Låt oss se utsikten från Sacré-Cœur. -Gå inte längre!
- Linn! - Oroa dig inte.
Lynn! Kom och se utsikten istället.
Berätta vad du känner igen.
-Ser du tornet där borta? - Eiffeltornet.
Och tornet där borta?
-Montparnasse-tornet. -Bra.
Vad mer känner du igen?
Den stora kyrkan med de två tornen?
– Nej, vad heter det? -Saint-Vincent-de-Paul, tror jag.
- Vet du var ditt hus är? -Nej.
Jag tror att det ligger precis framför dig.
Där?
Mer där.