‎UN SERIAL DOCUMENTAR ORIGINAL NETFLIX
‎Pământul, locul unde trăiesc ‎milioane de specii.
‎Dar ce ar putea trăi... dincolo de el?
‎Astronomii au descoperit mii de planete
‎în afara sistemului nostru solar.
‎Ei cred că mai sunt alte câteva trilioane.
‎Dacă există viață doar pe o parte din ele,
‎atunci universul trebuie să fie... viu.
‎Toate ființele au aceleași nevoi:
‎să se hrănească...
‎să se reproducă...
‎și să evolueze.
‎Aplicând legile vieții de pe Pământ
‎întregului univers...
‎e posibil să ne imaginăm
‎ce ar putea trăi...
‎în lumi extraterestre.
‎Majoritatea planetelor cunoscute ‎sunt atât de infernale,
‎încât pare imposibil ‎să susțină orice formă de viață.
‎Dar e uimitor unde viața poate să apară.
‎De când mă știu, ‎mama mi-a spus că sunt extraterestră.
‎Pentru că m-a preocupat cosmosul ‎de la bun început.
‎Am știut mereu ‎că vreau să explorez universul.
‎DEPRESIUNEA DANAKIL ‎ETIOPIA
‎Doamne!
‎KENNDA LYNCH ‎ASTROBIOLOG
‎E cel mai incredibil loc ‎pe care l-am văzut vreodată.
‎Așa visez că arată pe alte planete.
‎E incredibil!
‎Da.
‎Depresiunea Danakil e cunoscută în zonă ‎ca „Poarta spre iad”.
‎O regiune vulcanică ‎aflată la 120 m sub nivelul mării.
‎E cel mai fierbinte loc de pe Pământ.
‎Înregistrez 79 °C. Acum 82 °C.
‎Aici, limita superioară e de 87.
‎Dacă aici poate există viață...
‎ar putea exista ‎în orice lume din univers.
‎Viața pe alte planete ține de chimie.
‎Dacă arată exact ca a noastră, nu știm,
‎dar e nevoie de reacții chimice ‎pentru a o susține.
‎Iar acele reacții sunt supuse unor limite.
‎De pildă, orice formă de viață ‎e compusă din celule.
‎În aceste celule sunt biomolecule
‎care le permit să funcționeze ‎și să trăiască.
‎Asta e mașinăria ‎care facilitează reacțiile chimice,
‎care întreține viața.
‎Vrem să înțelegem ‎cum funcționează această mașinărie
‎și ce o face să cedeze.
‎Până de curând, s-a crezut că astfel ‎de condiții vitrege nu favorizează viața.
‎Dar astrobiologii vin aici ‎să caute microbi simpli, unicelulari,
‎cunoscuți drept extremofili.
‎Microbii nu se pot vedea cu ochiul liber, ‎deci nu ajunge să iei apă din lac,
‎s-o pui la microscop ‎și să-i vezi mișunând cu miile.
‎Singurul mod de a detecta ‎prezența extremofililor
‎e să găsești urme ale ADN-ului lor...
‎folosind un separator de gene portabil.
‎E un dispozitiv foarte mic ‎și foarte sensibil la temperatură,
‎iar ăsta e unul dintre cele mai fierbinți ‎locuri de pe Pământ.
‎Aici, pe teren, avem un bloc de răcire, ‎ca să-l îl răcim.
‎Și canalele sunt operaționale.
‎Și avem...
‎Se produce separarea!
‎Chiar se produce separarea.
‎Avem ADN aici.
‎Excelent.
‎Separarea ADN-ului dovedește
‎că extremofilii pot supraviețui ‎în apele acide din Danakil.
‎Aceștia sunt supereroii microbilor. ‎Este uimitor!
‎Aflăm tot mai multe ‎despre strategiile și mecanismele
‎pe care le creează ‎ca să supraviețuiască în aceste medii.
‎Găsirea unor forme de viață aici ‎face posibilă o teorie fascinantă:
‎că există forme de viață ‎atât de rezistente, că pot trăi oriunde...
‎chiar și în cele mai îndepărtate ‎colțuri ale cosmosului.
‎O stea pitică roșie.
‎Cel mai obișnuit tip de stea ‎din galaxia noastră.
‎Imaginați-vă o planetă
‎cu o orbită atât de mică, încât rotirea ei ‎e blocată de gravitația stelei.
‎De aceea, stă mereu cu aceeași față ‎către soarele său.
‎Aceasta este Janus.
‎Cum s-ar adapta viața ‎într-o lume atât de extremă?
‎Pe o parte a planetei e întotdeauna zi.
‎Un deșert dogoritor.
‎Pe cealaltă parte, e noapte veșnică.
‎Un ținut înghețat al umbrelor.
‎Între cele două, ‎o fâșie de crepuscul continuu.
‎O apă glacială provenită din topiri curge ‎din partea friguroasă,
‎săpând canioane în peisaj.
‎Chiar și aici, ‎unde planeta e mai primitoare,
‎există puțină vegetație.
‎Dar, în adâncul acestor canioane,
‎trăiește o creatură extraordinară ‎cu cinci picioare...
‎un pentapod.
‎Nu e mai mare decât o pisică,
‎dar e forma de viață dominantă pe Janus.
‎E capabil ‎să se adapteze în orice condiții.
‎Pe partea rece,
‎e robustă și păroasă.
‎Pe partea fierbinte, ‎e strălucitoare, zveltă și ageră.
‎Pentapozii pot deveni orice e nevoie
‎ca să supraviețuiască.
‎Pe Pământ, toate animalele ‎se adaptează la mediu.
‎Dar unele sunt mai adaptabile ‎decât altele.
‎VALEA ARIMA ‎TRINIDAD
‎Această cărare pe care am găsit-o
‎e frumos și îngrijit trasată.
‎Ai zice că a fost făcută ‎de un animal mai mare sau chiar de un om.
‎Dar e făcută de furnici.
‎De furnicile tăietoare de frunze, ‎mai exact.
‎Acum e liniște,
‎dar, dacă revenim noaptea, aici va fi ‎o super-autostradă a furnicilor,
‎un șir continuu de frunze ‎ducând spre mușuroiul lor.
‎Priviți!
‎Acesta este mușuroiul.
‎Se vede până în mijlocul coloniei. ‎E o activitate frenetică.
‎Furnicile tăietoare de frunze ‎sunt împărțite pe caste.
‎Există soldații,
‎există lucrătoarele
‎și există regina.
‎Doar ea depune ouă și există una singură.
‎Fără ea, mușuroiul n-ar exista.
‎O colonie de furnici depinde ‎de diviziunea muncii.
‎Fiecare castă are misiunea ei.
‎Iar furnicile sunt ‎de toate formele și mărimile.
‎Am luat un soldat ‎și o lucrătoare foarte mică.
‎Nu e cea mai mică lucrătoare din colonie,
‎dar e pe aproape.
‎Abia pot ține furnica-soldat.
‎E greu. Îi simt puterea.
‎Simt că încearcă să scape. ‎Are maxilarele deschise.
‎E o diferență incredibilă.
‎Gândiți-vă că amândouă au fost, ‎ca larve, identice.
‎Toate furnicile dintr-o colonie ‎sunt înrudite.
‎Împart, în mare, aceleași gene.
‎Dar, crescând,
‎unele gene sunt pornite, ‎iar altele, oprite,
‎în funcție de hrana primită.
‎Oricare poate deveni muncitor, ‎furajor sau soldat.
‎Abilitatea de a crea forme și dimensiuni ‎diferite pornind de la aceeași matriță
‎se numește polifenism.
‎„Poli” înseamnă „multe” ‎și „fenism” înseamnă „formă”.
‎Păianjenul a făcut exact ‎ce încercam să evit toată noaptea.
‎A intrat într-una dintre potecile ‎furnicilor tăieturilor de frunze.
‎Asta nu e de bine.
‎Acum se vede puterea maxilarelor ‎acestor soldați.
‎Dacă ceva deranjează colonia,
‎e datoria lor să intervină. ‎Exact asta au făcut.
‎Deja sunt atacată.
‎O să doară.
‎Acum mă atacă.
‎Orice creatură care se poate ‎transforma și reacționa
‎la schimbările de mediu ‎atât de repede ca furnicile,
‎are un avantaj uimitor ‎nu doar să supraviețuiască,
‎ci chiar să domine în lumea sa.
‎INTERVAL DE TEMPERATURĂ
‎Pe Janus,
‎pentapozii sunt maeștri ai polifenismului.
‎Ca furnicile, pot luat forme diferite.
‎Dar toți își încep viața în același loc...
‎în Zona Crepusculară.
‎Doi adulți sunt gata să se împerecheze.
‎Amândoi sunt deopotrivă mascul și femelă:
‎hermafrodiți.
‎Fiecare poate avea urmași,
‎dublând șansele de succes.
‎După împerechere, pentapodul ‎părăsește adăpostul canionului.
‎Urcă pe versant...
‎gata să procreeze.
‎Sus, între partea rece și cea fierbinte ‎a planetei bate mereu vântul.
‎Dar vântul oferă șansa ‎ca larvele să se împrăștie.
‎Astfel, pot coloniza planeta.
‎În partea fierbinte, apa e puțină...
‎se condensează doar în locurile umbrite.
‎Dacă nu au mâncare, merg mai departe.
‎Datorită celor cinci picioare, ‎se pot deplasa în orice direcție.
‎Și, având zece ochi,
‎puține le scapă din vedere.
‎Dacă simt prezența mâncării,
‎o scot cu ajutorul tentaculelor.
‎Trebuie să profite la maximum ‎de orice ocazie.
‎VALEA FOCULUI ‎NEVADA, SUA
‎În orice deșert, a trăi e un calvar.
‎Doar cei puternici rezistă.
‎Iar în lumea naturală,
‎nu e nimic mai rezistent...
‎decât scorpionul.
‎- Nimic? ‎- Nu cred.
‎Eram copil ‎când am văzut prima dată un scorpion.
‎Aveam zece ani ‎și am văzut un scorpion mare.
‎Am țipat: „Mamă!”
‎A venit în ajutorul meu
‎și a zis: „Ce s-a întâmplat?”
‎I-am arătat scorpionul de pe tavan.
‎Am zis: „O să mă mănânce.”
‎A zis: „Ba nu, stai liniștit. ‎E doar un scorpion.”
‎Și, ca orice mamă mexicană drăguță,
‎și-a luat sandala și l-a făcut terci ‎pe micuț pe tavan.
‎Acum, Carlos Santibáñez-López ‎e expert în scorpioni.
‎S-a specializat ‎în studierea veninului lor.
‎Ies noaptea și folosesc lumină UV,
‎pentru că ea face scorpionii ‎să strălucească.
‎Au o proteină specială în carapace.
‎Da, hai să-l vedem mai bine.
‎Ia te uită!
‎Ce mulți sunt!
‎Da, e super.
‎Scorpionii aproape că nu s-au schimbat ‎în ultimii 400 de milioane de ani.
‎Sunt perfect adaptați ‎să trăiască în deșert.
‎Scorpionii au un metabolism foarte lent.
‎Pot sta perioade lungi de timp ‎fără mâncare sau apă.
‎Există dovezi ‎că unele specii rezistă un an
‎fără să mănânce ceva.
‎Au destulă energie pentru a-și menține
‎funcțiile esențiale ca să rămână în viață.
‎Trebuie să se asigure că data viitoare ‎când e disponibilă mâncarea,
‎o prind.
‎Scorpionii și-au dezvoltat multe arme ‎pe care le pot folosi pentru a vâna prada,
‎inclusiv cea mai importantă armă…
‎veninul.
‎Ca să studieze veninul de scorpion,
‎Carlos trebuie să-l extragă ‎din glandele din coadă.
‎Veninul e un cocteil puternic ‎care conține minerale, săruri
‎și sute de proteine cu funcții diferite.
‎Încearcă să te grăbești cât poți de tare.
‎Asta e.
‎Folosim electricitate ‎pentru a stimula mușchii.
‎Vom recolta doar o cantitate mică,
‎o picătură minusculă.
‎Dar această picătură e atât de valoroasă, ‎că nu vrem s-o pierdem.
‎Fă-i un masaj frumos.
‎Da. Uite o picătură mică.
‎Da, e în regulă.
‎Funcționează. Avem veninul.
‎E acolo, dar e o picătură minusculă.
‎- Exact. ‎- O vezi?
‎- Da. ‎- E ca o picătură de apă.
‎Veninul e o armă atât de eficientă,
‎încât e folosită de reptile, ‎insecte și pești.
‎A evoluat, separat, ‎de cel puțin 30 de ori.
‎Cu cât un lucru ca veninul a evoluat ‎mai des pe Pământ,
‎cu atât e mai probabil ‎să existe pe alte planete.
‎Pe partea fierbinte a lui Janus,
‎pentapozii folosesc veninul ‎ca să prindă prada.
‎Dar vânătoarea, în sine, e riscantă.
‎Chiar și un prădător veninos e‎ ‎neputincios
‎împotriva unui roi.
‎Pe partea rece a planetei, ‎situația e la fel de dificilă.
‎În întunericul etern ‎și fără energie de la soare...
‎cum poate supraviețui ceva?
‎Pe Pământ, aproape toată viața ‎depinde de lumina soarelui.
‎Plantele transformă energia solară ‎în hrană,
‎care hrănește alte forme de viață.
‎Dar există niște locuri extraordinare ‎pe Pământ,
‎unde viața a evoluat fără lumină.
‎CUEVA DE VILLA LUZ ‎MEXIC
‎Când urmează să intru într-o peșteră ‎ca asta, un lucru pe care îl știu
‎e că e un mediu extraterestru.
‎- Se aburește puțin. ‎- Da.
‎Sunt pericole mortale la fiecare pas.
‎Unul dintre riscurile mari în peștera asta ‎e că există mult hidrogen sulfurat.
‎Hidrogenul sulfurat te poate omorî.
‎- Ești gata? ‎- Da.
‎De aceea, soțul meu mă însoțește ‎ca ofițer de securitate.
‎Nu se teme să ne scoată și să spună:
‎„E timpul să plecăm, ți-a ajuns.”
‎Cueva De Villa Luz ‎e un labirint de camere de calcar.
‎Hidrogenul sulfurat se ridică ‎din scoarța terestră.
‎Întâlnind oxigenul, devine acidul sulfuric ‎și face apa albă ca laptele.
‎Totuși, unele forme de viață ‎supraviețuiesc
‎și chiar prosperă în aceste condiții.
‎Snottitele…
‎colonii de bacterii care picură.
‎Sunt multe organisme ‎într-un singur snottite.
‎În loc să recurgă la fotosinteză,
‎aceștia consumă hidrogen sulfurat,
‎folosindu-l ca sursă de energie.
‎- Ești gata să dăm foc? ‎- Da.
‎Sterilizează bine.
‎Bun. Pune-i capacul, te rog.
‎Să-l luăm pe acesta.
‎Așa.
‎Bun. Un snottite.
‎Sunt printre cele mai bune snottite ‎din lume.
‎Foarte acide.
‎Mai acide decât acidul ‎din acumulatorul auto.
‎Un întreg ecosistem a evoluat
‎pentru a se hrăni cu snottite.
‎Creaturi care n-au văzut niciodată ‎lumina zilei.
‎Vezi asta?
‎Da.
‎Sunt unele foarte mari aici, în dreapta.
‎Oricând vezi un fir de acela de bacterii,
‎vezi un pește gonind după el.
‎Mai vin câteva acolo. Vezi? ‎Vine unul mare.
‎Vine. Uite, l-a luat.
‎Studierea vieții în întunericul deplin
‎a extins modul în care căutăm viața ‎în alte locuri din univers.
‎Ne-a făcut să ne gândim ‎că putem găsi viață
‎în locuri la care nu ne-am gândit ‎niciodată.
‎- Douăzeci și cinci. ‎- Douăzeci și cinci.
‎Crește cam mult.
‎Bine. ‎Crezi că ar trebui să ieșim de aici?
‎Toate ființele au nevoie ‎de o formă de energie.
‎Pe fața fierbinte a lui Janus, ‎aceasta vine de la lumina stelelor.
‎Pe fața rece, vine din adâncime.
‎Activitatea geotermală.
‎Când presiunea vulcanică ‎forțează apa la suprafață,
‎apar o mulțime de ființe noi…
‎care pun pentapozii în acțiune.
‎Vânează viermii ‎care apar în jurul bazinelor geotermale.
‎Dar nu e așa ușor.
‎Viermii și-au dezvoltat ‎un mijloc de apărare.
‎Sar și le transmit celorlalți ‎un semnal de avertizare luminos...
‎acționând la unison ca să rămână în viață.
‎Pe Pământ, unele animale ‎folosesc lumina în același mod…
‎pentru a transmite semnale.
‎PĂDUREA NAȚIONALĂ ALLEGHENY ‎PENNSYLVANIA, SUA
‎Fiecare luminiță ‎pe care o vedeți e un licurici.
‎Imediat ce apune soarele, ‎începi să-i vezi cum apar.
‎Ca niște scântei care se ridică din foc.
‎E spectaculos și e tot mai interesant, ‎cu cât se întunecă mai tare.
‎Licuricii clipesc ca mijloc de comunicare.
‎Sunt printre singurele animale terestre ‎care comunică cu lumina proprie.
‎Bioluminiscența a evoluat la licurici
‎ca un avertisment pentru prădători,
‎că sunt plini de toxine ‎și că ar trebui ocoliți de departe.
‎Același mecanism
‎e folosit la găsirea unui partener.
‎Licuriciul produce lumină ‎cu un organ de pe abdomen, numit felinar.
‎Acest organ conține o enzimă
‎care produce un foton de lumină. ‎Această reacție chimică implică oxigen.
‎Controlând fluxul de oxigen spre felinar,
‎pot produce licăriri. Pot să activeze ‎și să oprească reacția chimică
‎și să folosească aceste licăriri ‎pentru a comunica între ei.
‎Masculii zboară ‎pentru a-și anunța prezența.
‎Ca și cum ar spune: ‎„Aici sunt. Priviți-mă.”
‎Femelele, care așteaptă la sol, ‎se uită în sus.
‎Și când văd un individ care le place, ‎răspund cu un licăr.
‎Atunci, masculul se apropie ‎și licărește din nou.
‎Ea licărește ca răspuns ‎și cei doi se împerechează.
‎Așadar, în spatele nostru asistăm ‎la un mare dans al flirtului.
‎Fiecare specie își creează propriul limbaj
‎pe care-l folosesc ‎să se găsească pe întuneric.
‎Dar e riscant să folosești lumina ‎pentru a comunica.
‎Unele specii au evoluat ‎pentru a emite semnale false.
‎Aici avem o femelă Photuris prădătoare,‎
‎numită și femeie-fatală, ‎pentru că au reputația
‎de-a atrage masculi din alte specii, ‎ca să-i mănânce.
‎Pot intercepta comunicarea ‎dintre un mascul și o femelă,
‎folosind-o în avantajul lor.
‎Știm că acesta e un licurici prădător
‎fiindcă felinarul ei are o formă diferită.
‎Se aprind doar două linii, ‎aproape ca un semn al egalului.
‎Un mascul poate să zboare ‎în căutarea perechii sale
‎și, când licărește, ‎aceasta răspunde la fel,
‎ca și cum ar fi o femelă ‎din aceeași specie.
‎Deci imită femelele din cealaltă specie ‎ca să atragă masculul.
‎Dar nu vrea să se împerecheze cu el.
‎Vrea să îl mănânce.
‎Și face asta într-un mod ‎extrem de violent.
‎Acesta este un exemplu clasic ‎de prădător care folosește imitația.
‎O specie care copiază ‎comportamentul alteia...
‎ca să o omoare.
‎Minciuna și înșelătoria sunt destul ‎de răspândite în regatul animalelor.
‎Și cred că așa ar fi pe orice planetă.
‎La Janus, viermii folosesc lumina ‎pentru a rămâne în viață.
‎Dar sistemul lor e pe cale de a fi spart.
‎Prinzând câțiva viermi, ‎pentapozii le absorb bioluminiscența...
‎și le imită semnalele de avertizare.
‎Viermii se feresc instinctiv ‎de luminile pâlpâitoare.
‎Dar, de data asta, e o capcană.
‎Pentapozii îi aduc unde vor.
‎Din nou, adaptabilitatea ‎e secretul supraviețuirii lor.
‎Dar, pentru toate creaturile de pe Janus,
‎existența depinde de un ingredient-cheie.
‎Atât în lumea fierbinte, ‎cât și în cea rece sau crepusculară.
‎Apa.
‎ZONA GEOTERMALĂ HVERIR ‎ISLANDA
‎Toată lumea știe povestea ‎„Bucle-aurii și cei trei ursuleți”.
‎Se furișează în casa lor ‎și încearcă să le mănânce terciul.
‎Primul bol e prea cald.
‎Al doilea bol e rece ca gheața.
‎Doar când încearcă al treilea bol, ‎e mulțumită.
‎„Acesta”, spune Bucle-aurii,
‎„e perfect.”
‎Când căutăm urme de viață în univers,
‎căutăm condiții „perfecte”.
‎Și „perfect”, în acest caz,
‎este definit de prezența acestui lucru:
‎apa.
‎Apa transportă ceea ce e esențial vieții ‎în jurul planetei...
‎și în fiecare corp viu.
‎E cea mai importantă substanță ‎din univers.
‎Fiindcă apa ne e atât de familiară,
‎abia când stai și te gândești la asta, ‎îți dai seama cât de ciudată e.
‎Apa e compusă dintr-un atom de oxigen...
‎și doi atomi de hidrogen.
‎Datorită naturii elementelor ‎și a modului în care se leagă,
‎avem o încărcătură negativă netă ‎a părții de oxigen
‎și pozitivă ‎a celor două părți de hidrogen.
‎Înseamnă că fiecare atom de hidrogen ‎dintr-o moleculă
‎poate interacționa ‎cu oxigenul din moleculele învecinate.
‎Dacă reproducem această atracție ‎în cazul a miliarde de molecule vecine,
‎obținem o substanță foarte lipicioasă.
‎Moleculele de apă ‎nu doar că se atrag reciproc,
‎ci atrag aproape orice altă moleculă ‎cu care intră în contact.
‎Distrug alte substanțe,
‎le descompun și le dizolvă.
‎Apa este solventul universal,
‎datorită abilității unice de a dizolva ‎nutrienți și substanțele chimice.
‎Se pare că prima scânteie de viață ‎pe Pământ a apărut nu pe uscat,
‎ci în apă.
‎Adânc sub apă, în oceanele primordiale,
‎ingredientele chimice ale vieții ‎se învârteau.
‎Era nevoie de un loc ‎unde să concentrezi aceste ingrediente,
‎pentru a permite reacția chimică ‎ce avea să ducă la apariția vieții.
‎Acel loc se poate să fi fost ‎un izvor hidrotermal.
‎Apa interacționează cu roci fierbinți, ‎în subteran.
‎Țâșnește înapoi în apa înghețată a mării, ‎aducând nutrienți și substanțe chimice...
‎bule mici de viață.
‎Legătura dintre apă și viață ‎e atât de puternică,
‎încât e greu de imaginat ‎că viața poate exista în univers fără ea.
‎E uimitor, dacă ne gândim că poate exista ‎viață în locuri foarte extreme:
‎la căldură sau frig extrem. ‎În cele din urmă, apa este totul.
‎Dacă exisă apă lichidă, găsești viață.
‎Pe Janus, apa e puțină.
‎Este fie înghețată...
‎fie se evaporă în vânt.
‎Dar este destulă apă lichidă
‎pentru ca viața să apară...
‎și pentru ca cele mai rezistente creaturi
‎să se adapteze și să supraviețuiască.
‎La NASA, există o vorbă:
‎„Dacă vrei să-ți găsești viață...
‎urmează apa.”
‎Cum se poate adapta viața în altă lume?
‎Una cu două stele.
‎Unde e mai multă energie decât pe Pământ.
‎O planetă perfectă pentru viață.
‎Subtitrarea: Linda Pricăjan