‎UN SERIAL DOCUMENTAR ORIGINAL NETFLIX
‎Pământul, locul unde trăiesc ‎milioane de specii.
‎Dar ce ar putea trăi... dincolo de el?
‎Există nenumărate planete în univers.
‎Dacă există viață doar pe o parte din ele,
‎atunci universul trebuie să fie... viu.
‎Toate ființele au aceleași nevoi:
‎să se hrănească...
‎să se reproducă...
‎și să evolueze.
‎Aplicând legile vieții pe Pământ
‎întregului univers...
‎e posibil să ne imaginăm
‎ce ar putea trăi...
‎în lumi extraterestre.
‎Toate formele de viață au nevoie ‎de o planetă pe care să trăiască.
‎Dar câte planete există în univers?
‎Să ne gândim la steaua noastră:
‎Soarele,
‎în jurul căruia orbitează Terra, ‎Marte, Jupiter.
‎De secole,
‎oamenii s-au întrebat: ‎„Și celelalte stele?
‎Au și ele planete?”
‎Și acum 24 de ani,
‎am găsit una!
‎OBSERVATORUL PARANAL ‎CHILE
‎Didier Queloz ‎e un astrofizician superstar.
‎A câștigat Premiul Nobel ‎pentru descoperirea primei planete
‎dincolo de sistemul nostru solar.
‎Aveam 28 de ani când am găsit planeta.
‎Urma să-mi termin doctoratul
‎și îndrumătorul meu ‎mi-a dat acces la echipament.
‎Și după ce am observat ‎de câteva ori steaua 51 Pegasi,
‎mi-am dat seama că se petrecea ceva pe ea.
‎Sincer, atunci m-am panicat.
‎Am crezut că ceva nu e în regulă ‎cu echipamentul meu.
‎Cu cât voiam să înțeleg mai mult, ‎cu atât avea mai puțin sens.
‎Până când m-am convins ‎că trebuia să fie o planetă.
‎Aia e posibil să fie o planetă.
‎Aia ar putea fi Jupiter.
‎E foarte interesant.
‎Planetele îndepărtate ‎nu pot fi văzute cu telescopul,
‎pentru că nu emit lumină.
‎Dar, dacă o planetă trece ‎prin fața unei stele,
‎aruncă o umbră mică
‎și strălucirea stelei pălește ‎abia perceptibil.
‎Când astronomii detectează ‎această fluctuație,
‎știu că au găsit o planetă nouă.
‎Bună, prieteni!
‎Iată ce vede telescopul.
‎E o imagine transmisă de el.
‎În mijloc e ținta pe care o observăm.
‎Se analizează această zonă, ‎se procesează datele
‎și, dacă ai noroc, descoperi asta.
‎Există o mică scădere a fluxului,
‎ceea ce îmi spune ‎că o planetă orbitează steaua.
‎Știm că există un număr uriaș ‎de planete în univers.
‎Trebuie să existe mii și mii ‎de tipuri de forme de viață.
‎Să ne imaginăm că aici e Pământul.
‎Da?
‎Imaginați-vă că un metru ‎înseamnă 20 de ani-lumină.
‎Deci doi metri înseamnă 40 de ani-lumină.
‎Aici se află 51 Peg, ‎unde a fost detectată prima planetă.
‎Fiecare luminiță reprezintă o stea,
‎unde a fost găsită o planetă.
‎În următorii ani,
‎au apărut planete peste tot.
‎Planete, planete peste tot
‎Arată foarte frumos.
‎Un orizont de stele și planete...
‎de jur împrejur.
‎Planetele de dincolo de sistemul nostru ‎solar se numesc exoplanete.
‎Astronomii au găsit peste 4.000.
‎Și continuă să găsească altele.
‎Acum cred că există cel puțin o planetă ‎pentru fiecare stea din univers.
‎Asta înseamnă peste un milion ‎de miliarde de trilioane de exoplanete.
‎Mai multe decât toate ‎grăunțele de nisip de pe Pământ.
‎O pânză vastă pentru evoluția vieții.
‎Distanțele sunt uluitoare.
‎Cele mai apropiate exoplanete ‎sunt la trilioane de kilometri de noi.
‎Dar toate sunt supuse aceleiași forțe ‎care ține Pământul pe loc.
‎Gravitația.
‎Gândiți-vă la o lume ‎de două ori cât Pământul,
‎cu o gravitație de două ori mai mare.
‎Acesta este Atlas.
‎Cum s-ar adapta viața ‎într-o asemenea lume?
‎Gravitația atrage vegetația ‎spre suprafața planetei.
‎Și, totuși, semințele pot pluti pe cer.
‎Asta pentru că, aici, ‎gravitația e atât de mare,
‎încât moleculele de aer sunt mai compacte,
‎creând o atmosferă densă și portantă, ‎prin care semințele plutesc în derivă.
‎Și acolo unde sunt semințe,
‎există animale zburătoare.
‎Erbivore uriașe cu șase aripi
‎care gonesc pe stratul dens de aer.
‎Datorită gravitației excesive,
‎cântăresc de două ori mai mult ‎decât pe Pământ.
‎Dar nu cad din cer.
‎Atmosfera e destul de densă ‎cât să le țină în aer.
‎Fie pe Atlas, fie pe Pământ,
‎zborul e mereu o luptă contra gravitației.
‎LACUL GARDA ‎ITALIA
‎S-ar putea spune că am o relație ‎complicată cu gravitația.
‎Simți că gravitația ‎e o forță care te trage în jos
‎când te forțezi să urci.
‎Dar visul meu a fost mereu să pot zbura.
‎Cel mai mult îmi place la parapantă ‎că e un lucru simplu și intuitiv.
‎Ești doar tu și aerul.
‎Ca zburătoarele de pe Atlas,
‎parapantiștii folosesc aripile ‎ca să se înalțe în aer.
‎Dar pe Pământ atmosfera e mai rarefiată...
‎deci e mai greu să rămâi în aer.
‎Cei mai mulți ‎nu văd aerul ca pe o substanță.
‎Dar eu, când zbor,
‎îl văd ca pe un lichid care se mișcă ‎de-a lungul văilor și pe coame.
‎Ar fi ciudat să zbori ‎într-o atmosferă foarte densă.
‎Doar ai pluti tot timpul, fără efort.
‎Cel mai bine câștigi altitudinea ‎când găsești un curent ascendent,
‎așa-numiții curenți de aer cald.
‎Când ajungi la aerul cald ‎e ca atunci când ai urca cu liftul.
‎Te simți împins în sus.
‎Da, asta e!
‎E puterea naturii de-a mă ridica.
‎Când zbor și văd o pasăre urcând în cerc, ‎știu că a găsit un curent de aer cald.
‎De aceea suntem mereu atenți la ele.
‎Simți bine echilibrul dintre gravitație, ‎care te trage în jos,
‎și aerul care te ridică.
‎Atunci, îți poți folosi greutatea
‎ca să prinzi viteză, ‎viteză cu care generezi mai multă energie
‎și să simți că te miști prin aer.
‎Deși pe Pământ gravitația ‎e mai mică decât pe Atlas,
‎atmosfera mai rarefiată reduce portanța.
‎De aceea, până la urmă, totul cade.
‎DENSITATE ATMOSFERICĂ
‎Pe Atlas, zburătorii erbivori ‎nu trebuie să coboare la sol.
‎Aripile din față și din spate ‎sunt pentru direcție și accelerație.
‎Aripile lungi din mijloc ‎sunt pentru prinderea curenților calzi.
‎În ciuda greutății lor,
‎aerul e destul de dens ‎ca să poată trăi toată viața pe cer.
‎Dar nu e mereu o viață liniștită.
‎Ca pe Pământul, erbivorii atrag prădători.
‎Folosind bacterii producătoare de hidrogen ‎pentru a-și umfla baloanele,
‎aceștia urcă pe cer.
‎Singuri, nu fac față prăzii lor...
‎așa că vânează în haită...
‎așteptând ca un erbivor ‎să se îndepărteze de ceilalți.
‎Odată ținta reperată, elimină gazul...
‎și atacă de sus.
‎Cel mai rapid prădător de pe Pământ
‎folosește aceeași tactică.
‎Pasiunea mea pentru șoimi
‎se datorează instinctului lor de prădători ‎dublat de viteză...
‎și modului în care folosesc ‎avantajul vitezei.
‎Când vezi cum vânează ‎un prădător prin excelență...
‎vezi perfecțiunea.
‎VALEA RÂULUI WIND ‎WYOMING, SUA
‎Cred că acum am în jur de 30 de păsări.
‎Fiecare are propria personalitate.
‎Îmi place la șoimi cum au evoluat, ‎devenind exemplare perfecte.
‎Am o relație aparte cu ei.
‎Eu, cel puțin, o am.
‎Nu cred că șoimii văd lucrurile așa, ‎deși mă consideră parte din echipă.
‎Vahe Alaverdian învață șoimi ‎crescuți în captivitate să vâneze.
‎Păsările astea sunt programate genetic ‎să fie excelente zburătoare de pradă.
‎Noi, șoimarii, doar trezim în ele ‎instinctul de prădător.
‎Se începe cu momeala.
‎Hai, amice!
‎Pun momeala în fața păsării,
‎făcând șoimul să-și coordoneze ‎ochii cu ghearele,
‎să întindă labele ca pentru a o prinde.
‎Atunci, încerc să iau momeala ‎din fața lui
‎ca șoimul să urce în zbor ‎și să repete procedura.
‎Vreau să văd pasărea ‎făcând un picaj cât mai vertical.
‎Asta le va folosi mai târziu ‎când își vor vâna prada.
‎Când șoimii sunt gata, ‎Vahe introduce prada vie:
‎un porumbel de curse.
‎Șoimul nu poate ține pasul ‎cu porumbelul în goană,
‎așa că cel mai bine e să cadă peste el,
‎folosind gravitația.
‎Când pasărea crede că e în avantaj,
‎strânge aripile pe lângă corp.
‎Ia o formă alungită...
‎și coboară din cer.
‎Energia cinetică descătușată de un șoim ‎care lovește un porumbel
‎e ca aceea a unei ghiulele.
‎La antrenament, ‎porumbelul scapă întotdeauna,
‎fiindcă șoimul e dresat să atace ‎de la mai puțin de 300 m.
‎Când vânează cu adevărat,
‎se va avânta de la o înălțime mai mare...
‎cu un efect mortal.
‎ACCELERAȚIE GRAVITAȚIONALĂ
‎Prădătorii intră în acțiune.
‎Își desfac aripile ‎ca să opună rezistență...
‎destabilizând zburătorul erbivor
‎pentru a-l devora la sol.
‎Dar haita aceasta e prea mică ‎pentru a doborî o bestie atât de mare.
‎Azi rămân înfometați.
‎Zburătorul erbivor urcă ‎la o înălțime sigură...
‎pentru a-și reveni.
‎Dar, fiind o femelă fertilă,
‎nu e singură.
‎Zburătorii masculi concurează ‎să fie aleși pentru împerechere.
‎Cozile lor mari sunt un handicap,
‎îngreunându-le zborul.
‎Dar pentru femelă,
‎ele sunt un semn de vitalitate.
‎Primul care ajunge la ea o poate impregna,
‎transmițându-și astfel genele.
‎Același principiu e valabil și pe Pământ.
‎Atât în cer,
‎cât și pe pământ.
‎Masculii concurează ‎pentru dreptul de a se împerechea.
‎Când oamenii văd de acasă ‎insecte la televizor,
‎își imaginează un cameraman în junglă,
‎stând într-un râu sau un tufiș,
‎așteptând să apară un gândac
‎să se reproducă sau să se ia la luptă ‎în fața obiectivului.
‎Nu așa stau lucrurile.
‎COTSWOLDS, ANGLIA
‎Asta e o baracă părăginită ‎lipită de casa părinților mei,
‎care e acolo.
‎E un mare avantaj să ai un loc ‎lângă casa părinților:
‎mănânci bine seara ‎și primești ceaiuri peste zi.
‎Hai să vezi ce facem aici.
‎Doamne!
‎Ce Dumnezeu sunt astea?
‎Sunt gândaci-rinocer.
‎Masculul are coarne mari.
‎Femela nu are. ‎E o formă de selecție sexuală,
‎pentru că femelelor le plac masculii ‎cu coarne mari.
‎Oricând se împerechează, o fac ‎cu un gândac cu coarne puțin mai mari
‎decât ale celui dinainte.
‎Prin urmare, ‎acel mascul își transmite genele.
‎Deci, peste generații, ‎coarnele vor fi mai mari.
‎- Undeva anume? ‎- Pe buștean, spre celălalt mascul.
‎Uite, deja se luptă.
‎Coarnele unui gândac-rinocer mascul
‎sunt precum coada ‎unui zburător erbivor mascul.
‎Au evoluat în scopul competiției sexuale.
‎Cel dominant a câștigat din nou.
‎Ce cadru bun!
‎Asta vrem să vedem, cum o pătrunde.
‎Unu, doi, trei.
‎- E bine? ‎- Da.
‎- Asta e.
‎- O pui înăuntru? ‎- Da.
‎Insectele mascul nu se luptă mereu ‎ca să-și atragă perechea.
‎Uneori, e suficient ‎să-și demonstreze talentul fizic.
‎Aduc masculul în fața ta.
‎Va apărea din dreapta.
‎A zburat.
‎Acestea sunt muște cu ochi pedunculați.
‎Această muscă este uimitoare.
‎Seamănă puțin cu o furnică ‎cu ochi mari la capătul unor pedunculi.
‎Atât masculul, cât și femela ‎au ochi pedunculari,
‎dar masculul are pedunculi mult mai lungi.
‎Masculii cu pedunculi lungi
‎se apropie unul de altul ‎și execută un fel de dans.
‎Încearcă astfel să decidă ‎care are pedunculii cei mai lungi.
‎Uite-i. Asta e confruntarea.
‎Câștigătorul va rămâne pe loc, ‎iar pierzătorul va pleca.
‎Apoi, câștigătorul va fi primit de femelă ‎și se va putea reproduce cu ea,
‎astfel transmițându-și bagajul genetic,
‎inclusiv caracteristica ‎pedunculilor mai lungi.
‎- Da! Asta e! ‎- Ai prins?
‎E fantastic!
‎De obicei ține o secundă. E fantastic!
‎De ce să se chinuie masculul ‎să aibă ochii ăia pedunculari uriași?
‎Ideea e că-i sugerează femelei
‎că poate investi o energie uriașă ‎într-o resursă complet inutilă.
‎Și că, dacă poate supraviețui,
‎dacă poate continua să zboare ‎fără să cadă pradă cuiva,
‎având totuși pe cap podoaba aceea ‎incredibil de inutilă,
‎atunci e un partener de împerechere ‎foarte bun.
‎Pe Atlas,
‎coada lungă a zburătorului mascul ‎arată că e o alegere ideală
‎pentru a da naștere generației viitoare.
‎Dar mama nu-și poate depune ouăle pe cer.
‎Așa că a coborât la sol.
‎Din cauza gravitației, e prea grea ‎ca să se ridice înapoi pe cer.
‎Pentru a crea o viață nouă, ‎trebuie să renunțe la a sa.
‎Puii cresc aproape de locul ‎unde le-au murit mamele.
‎Acum trebuie să se desprindă de la sol ‎și să zboare.
‎Dar îi pândesc necrofagii.
‎Creaturi nevertebrate,
‎amorfe din cauza lipsei scheletului.
‎Ucid învăluindu-și și dizolvându-și prada.
‎Zburătorii erbivori abia au eclozat, ‎dar deja sunt în mare pericol.
‎Și acum nu mai e cale de întoarcere.
‎DEȘERTUL KALAHARI ‎AFRICA DE SUD
‎În fiecare zi pe Pământ,
‎pui de animale trebuie ‎să reziste unor greutăți mari
‎ca să supraviețuiască.
‎Șaizeci la sută dintre suricate ‎nu ajung să împlinească un an.
‎Pe o suricată tânără, ‎aflată la începutul vieții,
‎o pândesc multe pericole aici.
‎Sunt vulnerabile multe luni după naștere.
‎Dar mai ales în prima lună sau două ‎după ce ies din vizuină.
‎Prădătorii sunt peste tot. ‎Reprezintă un pericol continuu.
‎În zona asta sunt șerpi
‎care pot mânca o suricată tânără.
‎O suricată tânără e în siguranță în grup,
‎dar, dacă rămâne în urmă, e vulnerabilă.
‎Scorpionii sunt o amenințare continuă.
‎Tinerii sunt complet neputincioși
‎și cu totul ignoranți ‎când vine vorba de scorpioni.
‎Dar nu pot evita acest pericol la infinit.
‎Vor trebui să învețe ‎cum să neutralizeze amenințarea.
‎Prima dată când o suricată tânără ‎se confruntă singură cu un scorpion...
‎probabil că e o întâlnire înfricoșătoare.
‎E un adevărat moment al adevărului.
‎E un adevărat ritual de trecere. ‎Odată ce reușesc să facă asta singuri,
‎ajung în faza în care pot începe ‎să se hrănească singuri,
‎să devină independenți ‎și să fie utili în grupul lor.
‎Reușesc să depășească vulnerabilitatea ‎stadiului de pui
‎și fac trecerea spre faza adultă.
‎E un pas pe drumul spre maturitate,
‎dar după aceea nu e deloc simplu.
‎Există multe amenințări
‎și va trebui să învețe în continuare ‎pentru a ajunge la maturitate.
‎Ca tinerii zburători erbivori să crească,
‎nu au de ales.
‎E timpul să zboare.
‎Nici în aer nu sunt încă în siguranță.
‎Pe Atlas,
‎supraviețuirea ține de noroc.
‎Viața continuă de la o generație la alta.
‎Cel puțin deocamdată.
‎Gravitația puternică a planetei atrage ‎asteroizii pe o traiectorie de impact.
‎Majoritatea ard în atmosferă.
‎Dar există permanent amenințarea ‎că va veni unul mare...
‎care va reseta cursul vieții pe planetă.
‎Fiindcă gravitația e mai slabă ‎pe Pământ decât pe Atlas,
‎impacturile cu asteroizii sunt mai rare.
‎Dar când totuși au loc, ‎pot fi catastrofale.
‎Asta e Peninsula Yucatán.
‎70.000 de kilometri pătrați ‎de junglă tropicală.
‎Dar în junglă se ascund ‎numeroase doline numite crovuri.
‎PENINSULA YUCATÁN ‎MEXIC
‎Acestea sunt intrări ‎în sisteme vaste de peșteri subterane.
‎Pe peninsulă nu există ‎râuri sau pâraie de suprafață,
‎așa că singura sursă de apă ‎e subterană, în peșteri.
‎Dar cel mai interesant lucru ‎e localizarea acestor crovuri.
‎Deși probabil că sunt peste 10.000 ‎de crovuri în peninsulă,
‎în colțul nord-vestic…
‎acestea apar ‎într-un semicerc bine definit.
‎Dacă urmărim semicercul în Golful Mexic,
‎obținem un cerc complet ‎care marchează ceea ce-ar putea fi
‎marginea unui crater rezultat ‎în urma impactului cu un asteroid.
‎Acum 65 de milioane de ani,
‎gravitația a atras un asteroid ‎în sistemul nostru solar.
‎Acesta s-a lovit de planeta noastră,
‎ducând la dispariția a 75% ‎din formele de viață de pe Pământ.
‎Impactul cu asteroidul a generat ‎destule resturi,
‎încât lumina soarelui să fie blocată ‎timp de doi ani.
‎O lume cufundată în întuneric.
‎Nimic nu putea crește.
‎Asta s-ar întâmpla pe Atlas
‎dacă un asteroid destul de mare ‎ar lovi planeta.
‎E greu să supraviețuiești în crovuri...
‎exact cum a fost pe Pământ ‎acum 65 de milioane de ani.
‎Ce caracteristici trebuie să aibă o specie ‎ca să supraviețuiască unei extincții?
‎Aici e cineva.
‎Crocodilii sunt animale foarte rezistente.
‎Trăiesc atât în apă, cât și pe uscat.
‎Sunt omnivori. ‎Nu au nevoie de o alimentație specială.
‎Mănâncă aproape orice.
‎Se mulțumesc cu orice găsesc.
‎Nu fac nazuri.
‎Aici, în acest crov...
‎odată ce a căzut în el ‎și a rămas blocat, fără ieșire...
‎cumva, într-un fel...
‎a reușit.
‎Sunt supraviețuitori.
‎Într-o lume în schimbare, ‎e bine să fii omnivor,
‎nu doar erbivor sau carnivor.
‎Dacă un asteroid ‎destul de mare ar lovi Atlas,
‎zburătorii erbivori și prădătorii ‎ar avea soarta pecetluită.
‎Sunt prea specializați ‎ca să facă față schimbării.
‎Omnivorii sunt necrofagii nevertebrați.
‎Precum crocodilii, ei mănâncă orice...
‎și trăiesc oriunde.
‎În această lume imaginară ‎cu gravitație ridicată,
‎ei ar putea fi marii supraviețuitori.
‎Cum s-ar putea adapta viața
‎într-o altă lume?
‎Unde creaturile sunt prizoniere ‎între un deșert dogoritor
‎și un ținut înghețat al umbrelor.
‎O lume a extremelor.
‎Subtitrarea: Linda Pricăjan