EN ORIGINAL DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
Jorden, hjemsted for millioner af arter.
Men hvad lever der hinsides?
Astronomer har opdaget tusinder af planeter uden for vores solsystem.
De tror, der findes flere billioner.
Hvis livet eksisterer på en brøkdel af dem,
er universet fuld af liv.
Alt levende har samme behov:
At spise...
...formere sig...
...og udvikle sig.
Ved at bruge livets love fra Jorden
på resten af universet
er det muligt at forestille sig,
hvad der kan leve
på fremmede verdener.
Som astronom er man nærmest en menneskelig samtalebrik.
Man får altid to spørgsmål. Det første er: "Hvad er der i et sort hul?"
Og det andet, som er det folk er interesseret i,
er: "Hvad med liv andre steder i universet?"
Og samtalen ender næsten altid her.
ADAM FRANK ASTROFYSIKER
FORTROLIGT
Area 51 er en hemmelig base for det amerikanske luftvåben.
Eksistensen af den blev først officielt anerkendt i 2013.
Hvad sker der egentlig derinde?
Tja, det ved ingen.
Selvfølgelig tror nogle, de ved det. De troende, konspirationsteoretikerne,
de tror, at der er kroppe fra rumvæsner derinde.
De døde rumvæsner fra styrtede rumskibe bliver kørt derind,
og de opbevares i køleskabe,
eller hvad man nu opbevarer rumvæsenkroppe i.
Og det er der, hvor alle de hemmeligheder,
vi ikke må kende til, opbevares.
Det her er optagelser, der angiveligt viser et rumvæsen
blive undersøgt i Area 51.
Videoen er falsk.
Den skal understøtte idéen om, at der er rumvæsner blandt os.
JORDBOERE BYDER VELKOMMEN TIL LITTLE ALEINN
Grunden til, at det meste ufologi lyder som en science fiction-historie, er,
at det er science fiction.
Men på trods af at ufologi er fjollet,
så tror jeg på, at der er andet liv i universet.
Og som videnskabsmand tror jeg på det,
fordi det er det, som tallene tyder på.
FLY I LAV HØJDE
For et par år siden tog en kollega og jeg
den enorme mængde data, vi har,
og vi skrev en ligning, hvormed vi kunne
beregne det samlede antal planeter,
som kunne have civilisationer.
Vi fandt ud af, at der var ti milliarder,
trillioner
planeter derude
på steder, hvor livet, og muligvis civilisationer, kunne opstå.
Alle de planeter er et slags eksperiment.
At ingen af dem, bortset fra vores, skulle have en civilisation,
det er lidt for usandsynligt.
Hvis fremmede civilisationer statistisk set er så sandsynlige,
hvorfor har astronomer så ikke fundet tegn på dem?
Hvor er de alle?
Se det sådan her.
I Stillehavet er der 707 millioner milliarder liter vand.
Hvis jeg tager denne spand og smider den i...
...for så at trække den op
og se på indholdet.
Sådan. Hvad ser vi så?
Ingenting.
At konkludere at min tomme spand betyder,
at der ikke er liv i Stillehavet,
er vel temmelig skørt, ikke? Der er masser af liv derude.
Der er havoddere, hvaler, blæksprutter, vandmænd
og alt muligt andet derude.
De er bare ikke i min spand.
Derfor er dette en perfekt metafor for
at lede efter intelligent liv i universet.
Hver gang vi ser på en stjerne, er det som at smide en spand i havet.
Vi skal se på mange stjerner,
og vi skal gennemgå en masse data,
før vi finder den ledetråd, der fører os til en anden civilisation.
Hvad for en slags civilisation kunne der eksisterer i universet?
Forestil dig en ni milliarder år gammel planet,
dobbelt så gammel som Jorden.
Gammel nok til at en avanceret intelligens kunne udvikle sig.
Det her er Terra.
Det var engang en frugtbar verden.
Nu er den gold.
Men livet kan stadig trives her...
...i kunstige kupler.
Planter forvandler sollys til glukose,
hvilket brødføder Terras indbyggere.
Hver kasse indeholder hjernemassen fra et super intelligent væsen.
Med tiden har de udviklet sig til ikke at have brug for deres kroppe.
De findes kun som neurale væv.
De ældes aldrig.
De dør aldrig.
De overvåges og vedligeholdes af robotter.
Hver enkelt er et individ.
Men de er forbundet, så de tænker sammen,
som en sværm-hjerne.
Det er en hyperavanceret civilisation.
På Jorden er mennesket den eneste art, der har skabt nogen form for civilisation.
Hvorfor har andre intelligente skabninger ikke gjort det samme?
Blæksprutten er det tætteste, vi kommer på en fremmed intelligens
på vores planet.
Blæksprutter tilhører klassen cephalopoda.
De har udviklet sig på en helt anden måde.
Blæksprutten har separate nervesystemer i hver af sine arme.
I hver arm er der omkring 14 millioner neuroner.
Og hver arm kan træffe selvstændige beslutninger.
Blæksprutten kan siges at have ni forskellige hjerner.
Jeg vil gerne røre ved ham.
Lego er svært at skille ad.
Men vi vil gerne se, om han kan åbne den.
Blæksprutter er tydeligvis kloge.
Men at være klog er ikke nok til at danne en civilisation.
Nøglen er samarbejde...
...deling af idéer...
...nedarvning af viden fra generation til generation.
Vores kultur forbedres konstant.
Vi bygger videre på hinandens opfindelser.
Okay.
Tag bare denne taxa.
Hjulet blev opfundet for mere end fem et halvt tusinde år siden.
Jern blev smeltet for over fire et halvt tusinde år siden.
Vulkaniseret gummi er blevet brugt til dæk i omkring 180 år.
Disse opfindelser
var nødvendige for at bygge noget så kompliceret som denne bil.
En blæksprutte må til sammenligning finde ud af alting selv.
Der forbedres eller bygges ikke videre på tidligere løsninger.
Det er ret begrænsende, selv hvis man har ni hjerner.
Civilisationer er som levende organismer
med millioner af sammenhængende dele.
Det er denne forbundethed,
der tillader dem at vokse.
STJERNENS INTENSITET
Men civilisationen på Terra er i fare.
Dens stjerne er dobbelt så gammel som vores sol.
Og når stjerner bliver ældre, brænder de voldsommere og lysere.
Til sidst vil planeten Terra brænde op.
Derfor er der planer om at flygte...
...for at kolonisere en anden planet i det samme solsystem…
...længere fra stjernen end Terra.
Der er is på denne verden, men ingen atmosfære.
Den skal fremstilles.
Det er ingeniørarbejde i planet skala.
Enorme maskiner smelter iskapperne
for at frigive damp og gas...
...hvilket genererer nok atmosfære til at opvarme planeten.
Et projekt på den størrelse kræver enorme mængder energi...
...hvilket leveres direkte fra den aldrende stjerne.
Evnen til at udnytte energi er selve fundamentet for en civilisation.
MARRAKECH - MAROKKO
Jeg prøver blandt andet at forudsige fremtiden.
Og man kan kigge tilbage i historien og få mange idéer.
Men der er underliggende tendenser, vi kan bruge til at se, hvad der kommer,
som forventet levealder, velstand, befolkningsstørrelse.
Og en af de mest afslørende er den mængde energi, civilisationer bruger.
Jo mere energi en civilisation får adgang til,
jo mere magtfuld bliver den.
Det er hemmeligheden bag fremskridt
fra stenalderen til i dag.
Ved at frigive varmen og energien i kul
kunne vi opnå temperaturer, der var varme nok til at smelte metaller
til at lave værktøjer og våben.
Senere udnyttede vi fossile brændstoffer som kul og gas
til at skabe transportmidler, der kunne sende os rundt i verden
med meget højere fart end nogensinde før.
Men den største energikilde er selvfølgelig vores stjerne.
Noor Power Station er verdens største solkompleks af sin slags.
En halv million spejle på kanten af Sahara-ørkenen.
Dem, der er her, er heliostater.
De følger solen, mens den bevæger sig over himlen
og koncentrerer al solens energi mod tårnet der.
Den energi sendes ud i verden
og driver den moderne civilisation.
Mere og mere af vores transport,
vores belysning, vores landbrug.
Og noget meget relevant her, klimaanlæg.
Alt, der sørger for vi er i sikkerhed,
arbejder og underholdes, kommer fra elektricitet.
Og mere og mere af den elektricitet
kommer fra solenergianlæg som dette.
Men mennesket bruger kun en lille del af al solens energi.
Fire hundrede tredive kvintillioner joule af solens energi rammer Jorden hver time.
Det er omkring 2.000 Hiroshima-bomber hvert sekund.
Det er en del. Hvor meget bruger vi?
Menneskeheden bruger 410 kvintillioner joule på et år.
På et år bruger vi end ikke
al den energi, solen sender os på en enkelt time.
Forestil jer, hvis vi kunne fange al den energi
og bruge den til at drive vores civilisation.
Hvilke mirakler ville vi kunne skabe?
Hvilke steder ville vi kunne udforske?
Ifølge astrofysikere
vil enhver i sandhed avanceret civilisation kunne tage al sin energi
direkte fra stjernerne.
I så fald er civilisationen på Terra yderst avanceret.
Den har bygget solpaneler i rummet
nær sin stjerne...
...for at opnå størst effekt.
Men når stjernen bliver større og lysere,
bliver den også mere ustabil.
En solstorm.
Før eller siden vil Terra lide samme skæbne...
...og forsvinde på grund af sin sol.
Løsningen er at kolonisere den nye planet så hurtigt som muligt.
Her er ingen livsformer.
Alt arbejde udføres af maskiner.
De kan tænke selv og træffe deres egne beslutninger.
De er kunstigt intelligente.
Hvis mennesker skal danne kolonier i rummet,
skal forarbejdet gøres på samme måde.
Nemlig ved hjælp af robotter.
De robotter bliver designet
af folk som Philip Metzger.
Han har tilbragt hele sit liv i og omkring rumprogrammet.
Min far arbejdede i bygningen.
Han byggede Saturn V-raketterne,
der var store nok til at have mennesker med til månen.
Apollo 11, det er opsendelsesenheden.
Vi ønsker jer held og lykke.
Mange tak. Jeg ved, det bliver godt.
Jeg glemmer aldrig Apollo 11.
Jeg var syv år gammel.
Jeg stod på den anden side af floden under opsendelsen.
Der fløj helikoptere rundt.
Folk var kommet fra hele verden
for at se måneopsendelsen.
Det var elektrisk.
Astronauterne har det godt. Der tælles ned fra 20.
Femten sekunder, intern vejledning.
Tolv, elleve,
Ti, ni.
Tænding påbegyndt.
Seks, fem, fire, tre, to, en, nul.
Start!
Den er lettet.
På vej opad kunne man se den lange, smukke flamme
skinne over vandet.
Er skørtet oppe?
Det kan bekræftes.
Jeg voksede op og ville være raketforsker.
Philip blev forsker for NASA.
Men i stedet for at holde sig til raketdesign,
gik han over til robotteknologi.
Hvis vi vil lave noget storslået i rummet, har vi brug for robotter.
RASSOR er designet til at arbejde i hårde planetariske miljøer.
Den kan forcere sten.
Hvis den sidder fast, kan den få sig fri.
Hvis den havner på hovedet, kan den vende sig selv.
Den kan slippe ud af enhver svær situation.
Det enkleste, vi kan finde på en planet, er regolith.
Det er den jord, der dækker planetoverfladen.
Man kan udvinde metal fra regolith.
Man kan også lave keramik, der bruges til at isolere elektriske systemer.
Og man kan lave raketbrændstof.
Men minedrift kræver intelligens.
Man skal vide, hvor man skal køre, hvor man skal skære.
Det duer ikke, man farer vild eller sidder fast.
Derfor er det nødvendigt med en klog maskine som RASSOR
for at kunne skabe industri i rummet.
Robotvidenskabens hellige gral er selvkopiering.
En maskine, der kan lave kopier af sig selv.
Det er et reservehjul til RASSOR.
En robotdel lavet af en robot til en anden robot ved hjælp af rummaterialer.
Det er et tidligt eksempel på, hvordan vi udvikler robotterne
mod et lukket system af robotter, der kan reproducere sig selv i rummet.
Når man har selvkopierende robotter, kan man tage alle steder hen.
Jeg tror ikke, der er nogen grænser.
Uden styring fra nogen form for livsform,
omdanner robotterne en planet...
...så den er klar til kolonisering.
Nu er det tid til at forlade Terra.
Kuplerne er designet til dette øjeblik...
...til at gå i kredsløb.
Herfra rejser de til deres nye hjem.
Kuplerne har deres egne livssupporterende systemer.
Men de kan intet gøre
mod en kraftig udladning af stråling fra solen.
Intet er udviklet til at overleve i det tomme rum.
Det gælder både for rumvæsner og mennesker.
Michael Foale ved alt om farerne ved rumrejser.
I 1997 var han amerikansk gæsteastronaut på den russiske Mir-rumstation...
...under den første kollision i rummet.
Den russiske kommandør Vasily og hans besætningsmedlem forsøgte
at styre et fragtskib, der vejede syv tons,
og tilkoble det uden radaren og uden hastigheds- og afstandsmålinger,
tilkoble det til vores rumstation.
Jeg mærkede at stationen...
Jeg mærkede det ikke, jeg så stationen bevæge sig, og jeg hørte et bump.
Jeg tænkte, at det måske var nu, jeg skulle dø.
For jeg kiggede på en masse bolte
og ventede på, at de skulle gå fra hinanden
og et hul skulle opstå, hvor jeg kunne se det tomme rum.
Så gik blæserne, lyset og computerne ud, og der blev stille.
Nu var vi på en bomstille rumstation,
som bliver koldere og koldere.
Vi har ingen strøm.
Trykket er 602.
Så fik jeg propper i ørerne.
Jeg vidste, trykket faldt.
At luft strømmede ud af rumstationen.
Og vi kunne overleve i 23 minutter,
hvis vi blev der, og ikke fik stoppet lækagen.
Jeg hjalp Sasha med at trække kabler ud.
Kæmpestore kabler. Jeg troede, det ville tage evigheder,
men det tog os seks minutter.
Vi tog et dæksel, og det blev suget på plads,
og derved var lækagen stoppet.
Og der, foran vinduet, så jeg på galaksen
og sagde:
"Jeg ved, det har været en dårlig dag, men det er en fantastisk smuk udsigt."
Man forsøger at tage alt i universet ind.
I alt var Michael Foale på seks missioner i rummet.
Der røg noget mere hår.
Men hvert sekund ude i rummet
øgede hans stråledosis.
På Jorden er vi udsat for stråling,
men når du er i kredsløb,
udsættes du for langt mere stråling.
Den stråling skader vores dna meget hurtigere.
Og de reparationsmekanismer, vi har udviklet,
er ikke i stand til at klare det.
Efter mine rumflyvninger
havde fire procent af mine hvide blodlegemer dna-mutationer.
De fleste af de muterede celler bliver dræbt af andre hvide blodlegemer.
Men nogle af dem dør desværre ikke.
De formerer sig, muterer og bliver til kræft.
Det er en grundlæggende risiko for astronauter.
Og hvis vi vil ud til andre stjerner,
er det måske kun et ud af hundrede rumskibe, der klarer den.
Rumrejser over store afstande vil altid være risikabelt…
...selv for intelligente rumvæsner.
Der er ingen beskyttelse mod en eksplosion af stjernestråling.
Men for dem, der når rejsens ende,
er dette belønningen:
En ny Terra.
I stedet for at tilpasse sig en anden verden
har de skabt en kopi af deres gamle verden.
Det er fordelene ved en avanceret civilisation.
Men hvor længe vil de gode tider vare?
Stjernen bliver ved at vokse. Den bliver større og lysere
og udsender endnu mere stråling.
Til sidst vil den gøre den nye planet lige så livløs som Terra.
Så er de nødt til at flytte til en anden planet længere væk fra stjernen.
Det er fordelen ved at være mobil.
Det er muligt at rejse fra verden til verden
for at bygge og genopbygge et hjem.
Måske er en fremmed civilisation allerede på vej mod Jorden.
Hvis det er tilfældet, bør vi så gemme os
eller give os til kende?
Okay.
Lad mig slutte med at sige…
Lad mig lukke af med at sige, hvorfor vi bør sende beskeder,
og hvorfor vi skal begynde nu.
DOUG VAKOCH ASTROBIOLOG
Doug Vakoch vil starte en dialog med potentielle rumvæsner
ved at sende dem radiobeskeder.
Men først skal han overtale astronomer på Jorden om,
at det er en god idé.
Her startede det hele.
Det største radioteleskop på Jorden.
Der er noget ved at være her,
hvor fedt det er, dets størrelse.
Det var her, at vi i 1974 sendte menneskehedens første besked ud i rummet.
Det starter med impulser, der tæller fra et til ti.
Når vi har vist rumvæsner, hvordan vi tæller,
bruger vi de tal til at beskrive
nogle af de grundstoffer, der er essentielle for livet på Jorden.
Og efter det,
hvordan vi ser ud,
hvor mange mennesker der er,
hvor høje vi er.
Derefter en illustration af vores solsystem.
Og det slutter med en illustration af dette teleskop,
hvor budskabet kom fra.
Impulserne fra Arecibo-beskeden
kan opstilles som et piktogram og fortælle intelligente rumvæsner
om livet på Jorden.
Men det skete kun én gang
og var rettet mod en stjerneklynge 25.000 lysår væk.
Hvis vi havde sendt beskeder til nærliggende stjerner
på samme tid, som vi sendte Arecibo-beskeden,
kunne vi få svar fra tusindvis af stjerner i dag.
Men det har vi ikke, så vi har intet hørt.
Hovedårsagen til at vi ikke har sendt flere beskeder, er fordi vi er bange.
Fordi science fiction-blockbusterne
viser rumvæsner, der kommer til Jorden og udsletter os.
Så det tror vi, vil ske.
Jeg tror, at den største udfordring er den bekymring, som nogle mennesker har,
om at beskeder vil medføre en invasion af rumvæsner.
Det nemmeste modsvar er, at vores planet har afgivet beviser
på liv i to milliarder år.
Så hvis der er nogen paranoide rumvæsner derude,
som vil udslette enhver konkurrent,
har de haft god tid til det, og jeg har ikke set dem.
I stedet for at sende en lejlighedsvis besked
er Dougs plan at sende tusindvis af dem...
...når Arecibo-teleskopet er lukket ned.
Med radioastronomi kan man gøre det når som helst.
Men jeg kan lide at gøre det om natten.
Koffein er altafgørende for astronomer.
Man observerer tit til sent, og vi skal være kvikke.
Én gang om måneden
laver Arecibo en gennemgang af nyligt opdagede asteroider.
Der er ofte et pause, måske en time,
hvor senderen sender til et ikke nærmere bestemt sted.
Jeg foreslår, at Arecibo skal bruge de pauser
til at sende beskeder til nærliggende stjerner,
hvis der skulle være rumvæsner i kredsløb om dem.
Hver måned kan vi sende til omkring 50 stjerner,
der måske kan understøtte intelligent liv.
Jeg er ikke i tvivl. Vi bør gøre det.
Jeg ser det som det, der sommetider kaldes:
"at være med i den galaktiske klub."
Og det underlige ved den analogi er, at ingen taler om
at betale kontingent eller søge om medlemskab.
Det ville man gøre ved at sende beskeder ud i rummet.
Det kunne være vores måde at skabe den første kontakt.
Tak.
Tak, Douglas, for denne interessante præsentation.
Når vi rækker ud til andre stjerner, når vi sender dem beskeder,
får vi i bedste fald svar tilbage om 10-20 år.
Men realistisk set kan det tage tusindvis af år.
Derfor er det noget vi gør,
ikke for os selv, men for vores børn og børnebørn.
Og endda for rumvæsnerne.
Otte, syv, seks,
fem, fire, tre,
to, en.
Start.
I 2018 gik det seneste teleskop, der søger planeter, i kredsløb.
Det finder beviser på nye verdener
overalt på nattehimlen.
Astronomer tror, det kun er et spørgsmål om tid
før en fremmed livsform opdages.
Det kunne måske endda være intelligente væsner.
En dag vil vi vide det med sikkerhed.
Indtil da kan vi kun gætte på, hvem eller hvad der er derude.
Oversat af: Emil Tolstrup