PŮVODNÍ DOKUMENTÁRNÍ SERIÁL NETFLIX
Země. Domov milionů druhů živočichů.
Ale co asi tak žije... mimo ni?
Astronomové už mimo naši sluneční soustavu
objevili tisíce planet.
Věří, že jich tam jsou další biliony.
Pokud existuje život jen na malé části z nich,
pak vesmír musí… kypět životem.
Všechny živé bytosti mají stejné potřeby:
krmení…
rozmnožování…
vývoj.
Pokud aplikujeme zákony pozemského života
na zbytek vesmíru…
můžeme si udělat představu,
co by tak mohlo žít…
v mimozemských světech.
Být astronomem se dá přirovnat k lidské konverzaci.
Vždycky dostáváte dvě otázky. První zní: „Co je uvnitř černé díry?“
A ta druhá, která lidi doopravdy zajímá,
zní: „A co život někde jinde ve vesmíru?“
A pak, téměř vždy, skončíme u tohohle místa.
ADAM FRANK ASTROFYZIK
OBLAST 51, NEVADA, USA PŘÍSNĚ TAJNÉ
Oblast 51 je tajná základna amerického letectva.
Její existence byla oficiálně přiznána v roce 2013.
Takže co se tam doopravdy děje?
To nikdo neví.
Jistě, někteří si myslí, že to ví. Přesvědčení konspirační teoretici
se domnívají, že právě tady jsou všechna těla mimozemšťanů.
Všichni mrtví mimozemšťané z havarovaných lodí jsou tam někde vzadu
a přechovávají je v lednicích nebo regenerátorech,
nebo co já vím, jaké přístroje na mimozemšťany potřebujete.
A prakticky jsou tam všechna tajemství,
o kterých nesmíme nic vědět.
OBLAST 51
Na tomto filmu je údajné tělo mimozemšťana,
který byl zkoumán v Oblasti 51.
Tento videozáznam je ovšem hoax…
který má podpořit myšlenku, že mimozemšťané jsou mezi námi.
POZEMŠŤANÉ VÍTÁNI BAR U MIMOZEMŠŤANA
Důvod, proč většina ufologie zní jako sci-fi příběh, je,
že to je science fiction.
Ale bez ohledu na pošetilost ufologie
věřím, že ve vesmíru existuje jiný život.
A k tomuto přesvědčení se přikláním jako vědec,
protože se domnívám, že o tom vypovídají čísla.
NÍZKO PROLÉTAJÍCÍ LETADLA
Před pár lety jsme se s kolegou
snažili vzít všechna ta úžasná data, co dnes máme,
a vložili jsme je do rovnice, která nám umožnila
spočítat celkový počet planet tam venku,
na kterých by mohla být civilizace.
V podstatě jsme zjistili, že existuje deset
triliard
planet…
na správném místě, kde by se mohl utvářet život a zřejmě i civilizace.
Každá z těchto planet je v podstatě experiment.
A aby na žádné z nich, tedy kromě naší, nebyla civilizace…
to je tak trochu nesmysl.
Pokud jsou ovšem mimozemské civilizace statisticky tak pravděpodobné,
proč astronomové dosud nenašli žádné jejich stopy?
Kde všichni jsou?
Přemýšlejte o tom takhle:
v Tichém oceánu je 707 trilionů litrů vody.
Teď, když vezmu tenhle kbelík a hodím ho tam...
a pak vytáhnu,
schválně, co v něm je…
No tak. Co tu máme?
Nic.
A mám skutečnost, že v kbelíku nic nevidím,
brát jako důkaz, že v Tichém oceánu není život?
To by bylo šílenství, ne? Je tam přece spousta života.
Jsou tam mořské vydry, velryby, chobotnice a medúzy
a bůhvíco ještě.
Jen nejsou v tomhle kbelíku.
Jde tedy o dokonalou metaforu
pro hledání mimozemské inteligence.
Kdykoliv se díváme na jednotlivou hvězdu, je to jako hodit kbelík do oceánu.
Musíme si prohlédnout spoustu hvězd
a projít spoustu dat…
dokud nenajdeme klíč, který nás dovede k jiné civilizaci.
Jaké typy mimozemských civilizací mohou existovat v rozlehlém vesmíru?
Představte si planetu starou 9 miliard let, tedy dvakrát tak jako Země.
Dost starou, aby se na ní mohla vyvinout skutečně vyspělá inteligence.
Toto je Terra.
Kdysi bývala plná života.
Dnes je to neúrodná pustina.
Ale přesto se tu životu daří…
v umělých kupolích.
Rostliny přeměňují sluneční světlo na glukózu…
a ta poskytuje výživu obyvatelům Terry.
Každá schránka obsahuje mozkovou hmotu superinteligentní bytosti.
Ty se v průběhu času vyvinuly natolik, že už svá těla nepotřebují.
Existují jen jako nervová tkáň.
Nikdy nezestárnou.
Nikdy nezemřou.
Dohlížejí na ně roboti.
Každý box je jednotlivec.
Ale jsou propojení do jedné mysli…
která je jako úl.
Takto vypadá velmi vyspělá civilizace.
Na Zemi jsou lidé jediným druhem, který vytvořil nějakou formu civilizace.
Proč neudělali totéž i další inteligentní tvorové?
Chobotnice má ze všech tvorů na naší planetě
k mimozemské civilizaci nejblíž.
Chobotnice patří do skupiny, která se nazývá hlavonožci.
Tito živočichové se vyvíjeli naprosto jinak.
Chobotnice má v každém ze svých chapadel oddělený nervový systém.
Každé z nich tedy obsahuje zhruba 14 milionů neuronů.
A každé chapadlo se umí rozhodovat samostatně.
O chobotnici se tedy dá říct, že má devět nezávislých mozků.
Až člověk touží si na ni sáhnout.
Dílky Lega se od sebe těžko oddělují.
Zajímá nás, jestli se jí podaří to otevřít.
Chobotnice jsou bezesporu chytré.
Ale být chytrý k vytvoření civilizace nestačí.
Klíčem je spolupráce…
výměna nápadů…
předávání poznatků z generace na generaci.
Naše kultura se neustále zdokonaluje.
Jedni stavějí na vynálezech druhých.
Můžeme.
Vezměte si třeba tenhle taxík.
Kolo bylo vynalezeno před více než pěti a půl tisíci lety.
Železo se tavilo před více než čtyřmi a půl tisíci lety.
Vulkanizovaná guma se používá na pneumatiky asi 180 let.
A všechny tyto vynálezy
byly nezbytné k vytvoření něco tak složitého jako tohle auto.
Naproti tomu chobotnice musí víceméně na všechno přijít sama.
Neumí se zlepšovat a stavět na předchozích řešeních.
A to je dost omezující, i když máte devět mozků.
Civilizace jsou jako živé organizmy
s miliony propojených částí.
A právě tato propojenost
jim umožňuje růst.
INTENZITA HVĚZDNÉHO SVITU
Jenže civilizace na planetě Terra je v nebezpečí.
Její hvězda je dvakrát tak stará jako naše Slunce.
A čím jsou hvězdy starší, tím jsou větší a jasnější.
Nakonec planeta Terra shoří na popel.
Proto už probíhá únikový plán…
s cílem kolonizovat jinou planetu ve stejné sluneční soustavě…
která je od hvězdy dál než Terra.
V tomto světě je led, ale žádná atmosféra.
Tu je třeba vyrobit.
Jsme svědky meziplanetárního inženýrství.
Obří stroje rozpouštějí polární čepičky,
aby se uvolnila pára a plyn…
a vznikl dostatek atmosféry, díky níž se na planetě oteplí.
Takto rozsáhlý projekt vyžaduje obrovské množství energie,
která je sem dodávána přímo ze stárnoucí hvězdy.
Schopnost využít energii je samotným základem civilizace.
MARRÁKEŠ MAROKO
K tomu, co dělám, patří předvídat budoucnost.
Když se podíváte do historie, objevíte tam spoustu myšlenek.
Ale existují základní trendy, podle nichž můžeme do jisté míry předvídat, co bude,
například délka dožití, bohatství, množství populace.
A k těm nejužitečnějším patří objem energie, kterou civilizace využívá.
Čim víc energie má civilizace k dispozici,
tím je mocnější.
To je tajemství pokroku…
od doby kamenné až dodnes.
Uvolnění tepla a energie z uhlí
nám umožnily generovat teploty postačující k tavení kovů
a vyrábět nástroje i zbraně.
Později jsme samozřejmě nashromáždili fosilní paliva jako uhlí a plyn,
což nám umožnilo vyrábět vozidla, v nichž dnes křižujeme svět
mnohem vyšší rychlostí, než jakou jsme zvládali kdy dřív.
Ovšem tím největším zdrojem energie je samozřejmě naše hvězda.
Elektrárna Noor je největší solární komplex svého druhu na světě.
Půl milionu zrcadel na okraji saharské pouště.
Toto jsou heliostaty
a ty sledují slunce, jak se pohybuje po obloze,
a přesměrovávají svou energii na támhletu věž.
A tato energie pak odchází do světa
a pohání moderní civilizaci.
Stále větší procento dopravy,
osvětlení, zemědělství…
V této oblasti je třeba zmínit i klimatizaci.
V podstatě všechno, co nám poskytuje bezpečí,
práci i zábavu, vzešlo z elektřiny.
A stále více této energie
pochází z takovýchto solárních zařízení.
Jenže lidé používají jen malý zlomek energie ze slunce.
Každou hodinu tedy dopadne na Zemi 430 trilionů joulů sluneční energie.
Pro srovnání, to je zhruba 2000 hirošimských bomb každou vteřinu.
To je dost energie. Kolik z ní využíváme?
No, lidstvo využívá 410 trilionů joulů… za rok
Takže za rok se nám nepodaří využít
ani tolik energie, kterou nám slunce pošle za hodinu.
Představte si, že bychom všechnu tuto energii zachytili
a využili ji jako zdroj pro naši civllizaci.
Jakých zázraků bychom dosáhli?
Jaká místa bychom díky ní mohli probádat?
Podle astrofyziků
dokáže skutečně vyspělá civilizace získávat veškerou svou energii
přímo z hvězd.
Podle tohoto kritéria je civilizace na planetě Terra mimořádně vyspělá.
Vystavěla solární panely ve vesmíru,
poblíž své hvězdy…
pro maximální účinnost.
Jenže jak se hvězda zvětšuje a stoupá svítivost…
chová se stále vrtošivěji.
Sluneční erupce.
Dříve či později tento osud potká i samotnou Terru…
a bude smetena silou vlastního slunce.
Řešením je co nejrychleji kolonizovat novou planetu.
Tady nejsou žádné formy života.
Veškerou práci tu dělají stroje.
Dokážou myslet samy za sebe a činit vlastní rozhodnutí.
Je to umělá inteligence.
Pokud by lidé chtěli vytvářet kolonie ve vesmíru,
základní práce se budou realizovat stejně.
S pomocí robotů.
A tyto roboty budou navrhovány
lidmi jako Philip Metzger.
Celý život tráví prací na vesmírném programu.
Můj otec dělal v téhle budově.
Pomáhal stavět rakety Saturn V,
které byly dost velké na to, aby dostaly lidi na Měsíc.
Apollo 11, tady je velení letu.
Řídící tým vám přeje hodně štěstí a Bůh vás provázej.
Mockrát děkujeme. Doufáme, že to dobře dopadne.
MYS CANAVERAL, FLORIDA, USA
Na let Apolla 11 nikdy nezapomenu.
Bylo mi sedm.
Jeho start jsem sledoval z druhé strany řeky.
Kolem létaly helikoptéry.
Dorazili sem lidi z celého světa,
chtěli vidět start letu na Měsíc.
Bylo to vzrušující.
Astronauti hlásí, že jsou v pořádku. Dvacet sekund, probíhá odpočet.
T-minus 15 sekund, navádění je funkční.
Dvanáct, jedenáct,
deset, devět,
zahájena sekvence zážehu,
šest, pět, čtyři, tři, dva, jedna...
nula.
Start!
Odstartovali jsme.
Jak raketa stoupala k obloze, byl vidět dlouhý, nádherný plamen,
který se mihotal nad vodou.
Můžeme se odpojit?
Rozumím, potvrzujeme odpojení.
Takže jsem vyrůstal v tom, že chci být raketový vědec.
Philip se stal vědcem NASA.
Ale místo aby se držel navrhování raket,
přesunul se k robotice.
Jestli chceme ve vesmíru dosáhnout něčeho úžasného, potřebujeme roboty.
RASSOR je navržen pro práci v náročném planetárním prostředí.
Dokáže šplhat po skalách.
Když se zasekne, dokáže se sám vyprostit.
Když se převrátí, umí se vrátit do původní polohy.
V každé situaci se dokáže vyhrabat z maléru.
To nejjednodušší, co bychom na planetě mohli najít, je regolit:
prach pokrývající povrch planety.
Z regolitu lze získat kov.
Stejně tak z něj můžete vyrobit keramiku k izolaci elektrických systémů.
A můžete vyrábět i raketové palivo.
Těžba ovšem vyžaduje inteligenci.
Musíte vědět, kam jet a kde hloubit.
Nesmíte se ztratit, nesmíte nikde uvíznout.
Abyste mohli rozjet průmysl ve vesmíru,
potřebujete chytrý stroj jako RASSOR.
Svatý grál robotiky je autoreplikace.
Stroj, který dokáže tvořit své vlastní kopie.
Toto je náhradní kolo pro RASSOR.
Robotická součástka vyrobená jedním robotem pro jiného z vesmírného materiálu.
Ale tento příklad je jen začátek vývoje našich robotů
k uzavřenému ekosystému strojů, které se ve vesmíru budou replikovat.
Jakmile budete mít autoreplikační roboty, můžete se vydat kamkoliv.
Podle mě neexistují omezení.
Bez zásahu jakékoliv životní formy
přetváří roboti planetu…
a připravují ji ke kolonizaci.
Nyní nastal čas opustit Terru.
Každá kupole byla navržená pro tento okamžik…
aby se dostala na orbitu.
Odsud se pak vydá do svého nového domova.
Kupole mají své vlastní systémy pro podporu života.
Jsou ovšem bezmocné
proti vysokoenergetickým výbojům slunečního záření.
Nic se nevyvinulo tak, aby to dokázalo přežít ve vesmírném vakuu.
To platí pro mimozemšťany i pro lidi.
Michael Foale ví o nebezpečí vesmírného cestování vše.
V roce 1997 byl jako americký astronaut hostem na ruské vesmírné stanici Mir,
během první kolize ve vesmíru.
Ruský velitel Vasilij a jeden muž z jeho posádky
se pokoušeli navigovat nákladní loď o váze sedmi tun
a připojit ji bez radaru, bez měření rychlosti a vzdálenosti
k naší vesmírné stanici.
Cítil jsem tu stanici.
Tedy ne „cítil“, já jsem ji viděl, jak se pohybuje kolem mě, a pak slyšel ránu.
A v té chvíli jsem si říkal: „Už je to tady,“ chápete, umřu.
Díval jsem se na všechny ty šrouby
a jen čekal, až se rozpojí,
až se to všechno roztrhne a uvidím kosmické vakuum.
A potom všechny ty větráky, světla, všechny počítače zhasly a vše ztichlo.
A my jsme se ocitli na naprosto tiché stanici,
kde začínala být zima.
Ztratili jsme energii.
Tlak je na 602.
A pak mi začalo praskat v uších.
Věděl jsem, že ztrácíme tlak.
A že vesmírnou stanici prakticky opouští vzduch.
A zbývalo nám jen 23 minut života,
pokud bychom tam zůstali a nezastavili ten únik.
Začal jsem Sašovi pomáhat s vytahováním kabelů.
Obří kabely, které bychom jinak rozmotávali hodiny,
jsme rozpletli za šest minut.
A pak jsme vzali to víko, narazili ho tam a udělalo to…
V té chvíli jsme zastavili únik.
A bylo to před oknem s výhledem na galaxii…
Tak říkám:
„Jo, vím, že to byl fakt špatný den, ale tohle je nádherný výhled.“
Tak nějak to cítíte, snažíte se to vnímat, vesmír je všudypřítomný.
Michael Foale dohromady absolvoval ve vesmíru šest misí.
Jejda, další vlas ulít.
Ale každá vteřina, kterou strávil mimo svět,
znamenala zvýšenou dávku radiace.
Na Zemi jsme také vystavení radiaci,
ale jakmile se vydáte na orbitu,
dostáváte té radiace tisíckrát víc.
A tato radiace poškozuje naši DNA mnohem rychleji.
A opravné mechanismy, které se u nás vyvinuly,
si s tím neumí poradit.
Když jsem přestal létat do vesmíru,
zjistili, že asi čtyři procenta mých bílých krvinek mají zmutovanou DNA.
Většinu zmutovaných buněk ostatní bílé krvinky v těle zabijí.
Ale některé z nich bohužel neodumřou.
Rozmnožují se, mutují a stane se z nich rakovina.
To je pro astronauty zásadní riziko.
A když si představím, že poletíme ke hvězdám,
je možné, že ze stovky lodí to dokáže tak jedna.
Dálkové vesmírné lety budou vždycky riskantní…
dokonce i pro inteligentní mimozemšťany.
Neexistuje žádná ochrana před náhlou erupcí hvězdného záření.
Ale pro ty, kdo dojdou až na konec cesty,
je tu odměna:
nová Terra.
Než aby se přizpůsobovali jinému světu,
vytvořili si kopii svého starého světa.
Takové jsou výhody pokročilé civilizace.
Ale jak dlouho vydrží dobré časy?
Hvězda stále roste, je větší a jasnější…
vystřeluje stále silnější záření.
Nakonec bude nová planeta vypadat stejně neživotně jako Terra.
A pak se budou muset přestěhovat znovu,
na jinou planetu, daleko od své hvězdy.
Toto je výhoda mobility.
Je možné přesouvat se z jednoho světa do druhého,
vytvářet a přestavovat domov.
Je možné, že na Zemi už míří mimozemská civilizace.
Pokud ano, máme se před nimi skrývat,
nebo o sobě máme dát vědět?
Dobře.
Na konec vám řeknu…
Na závěr vám řeknu, proč bychom měli začít vysílat
a proč bychom měli začít právě teď.
DOUG VAKOCH ASTROBIOLOG
Doug Vakoch chce zahájit dialog s potenciálními mimozemšťany
tím, že jim bude posílat rádiové zprávy.
Nejprve však musí přesvědčit astronomy na Zemi,
že je to dobrý nápad.
Tady to všechno začalo.
Největší radioteleskop, jaký kdy Země viděla.
OBSERVATOŘ ARECIBO PORTORIKO
Když jste tu, má to něco do sebe,
je to úžasné, už jenom ty rozměry.
Odsud jsme v roce 1974 poslali první zprávu lidstva do vesmíru.
Začíná impulzy, které odpočítávají čísla od jedné do deseti.
Pak, když jsme ukázali mimozemšťanům, jak počítáme,,
použijeme tato čísla k popisu
některých chemických prvků, které jsou základem života na Zemi.
A potom…
jak vypadáme,
kolik nás, lidí, je,
jak jsme vysocí.
Následuje prezentace naší sluneční soustavy.
A pak to končí to představením samotného teleskopu,
ze kterého zprávy přišla.
Impulzy zprávy z Areciba lze uspořádat
do piktogramu, který je informací pro inteligentní mimozemšťany
o životě na Zemi.
Šlo ovšem o jednorázové vysílání,
směřující k hvězdokupě vzdálené 25 tisíc světelných let.
Pokud bychom poslali zprávy k nedalekým hvězdám
ve stejné době, kdy odešla zpráva z Areciba,
dnes bychom možná dostávali odpovědi z tisícovek hvězd.
Jenže jsme to neudělali, a tak zůstáváme v temnotě.
Největší důvod, proč jsme neposlali víc zpráv, je, že máme strach.
Protože ve sci-fi filmech pro senzacechtivé diváky
přicházejí mimozemšťané na Zemi, aby nás zlikvidovali.
A my si myslíme, že se to stane.
Největší problém je podle mě skutečnost, že někteří lidé mají strach,
aby odesílání záměrných zpráv nemělo za následek invazi mimozemšťanů.
Nejjednodušší protiargument je skutečnost, že naše planeta poskytuje
důkazy o své existenci už dvě miliardy let.
Jsou-li tedy ve vesmíru paranoidní mimozemšťani,
co chtějí zničit jakoukoli konkurenci,
měli dost času, aby sem dorazili, ale já je neviděl.
Místo vysílání příležitostné zprávy do vesmíru
má Doug v plánu vyslat jich tisíce…
v době, kdy bude mít teleskop v Arecibu odstávku.
S pomocí radioastronomie tohle můžete dělat kdykoliv.
Ale… já bych to chtěl dělat v noci.
Kofein je pro astronomy důležitý.
Býváme na observatořích do noci a musíme zůstat svěží.
Jednou za měsíc
sestavuje Arecibo přehled nedávno objevených asteroidů.
Často vznikne prodleva, možná hodinová,
kdy vysílač vysílá do vesmíru a nejde o konkrétní místo.
Já navrhuji, aby Arecibo využilo tyto prodlevy v harmonogramu
k cílenému vysílání zprávy k blízkým hvězdám.
pro případ, že by na orbitě takové hvězdy byli mimozemšťané.
Každý měsíc bychom se mohli zaměřit na takových 50 hvězd,
které by byly schopné udržet inteligentní život.
Podle mě nic složitého. Měli bychom do toho jít.
Myslím na to někdy v souvislosti s obratem
„vstup do galaktického klubu“.
A na té analogii mi připadá zvláštní, že zatím nikdo nehovoří
o členských příspěvcích, dokonce ani o přihlášce.
A tím by byly zprávy pro mimozemskou inteligenci.
Možná je to způsob, jak navázat první kontakt.
Díky.
Mockrát děkuji, Douglasi, za tuto zajímavou prezentaci.
Až dosáhneme k těm hvězdám, až jim pošleme zprávy,
v nejlepším případě dostaneme odpověď za takových deset až dvacet let.
Ale reálně vzato by to mohlo trvat tisíce let.
Něco takového prostě neděláme
pro sebe, ale pro naše děti, pro naše vnoučata.
A tajy pro mimozemšťany.
Osm, sedm, šest,
pět, čtyři, tři,
dva, jedna.
Mise zahájena.
V roce 2018 se vydal na oběžnou dráhu nejnovější teleskop k vyhledávání planet.
Hledá na noční obloze
důkazy o nových světech.
Astronomové si myslí, že je jen otázkou času,
než budou objeveny nějaké formy mimozemského života.
A mezi nimi možná i inteligentní bytosti.
Jednoho dne se to určitě dozvíme.
Do té doby můžeme jen hádat, kdo nebo co tam venku je.
České titulky: Petr Miklica