‎UN SERIAL DOCUMENTAR ORIGINAL NETFLIX
‎Pământul, locul unde trăiesc ‎milioane de specii.
‎Dar ce ar putea trăi... dincolo de el?
‎Astronomii au descoperit mii de planete
‎în afara sistemului nostru solar.
‎Ei cred că mai sunt trilioane.
‎Dacă există viața doar pe o parte din ele,
‎atunci universul trebuie să fie... viu.
‎Toate ființele au aceleași nevoi:
‎să se hrănească...
‎să se reproducă...
‎și să evolueze.
‎Aplicând legile vieții de pe Pământ
‎întregului univers...
‎e posibil să ne imaginăm
‎ce ar putea trăi...
‎în lumi extraterestre.
‎Un astronom e, într-un fel, ‎un subiect de conservație viu.
‎Auzi mereu două întrebări. ‎Prima: „Ce e într-o gaură neagră?”
‎A doua, ‎care stârnește cel mai mare interes:
‎„Există viață altundeva în univers?”
‎Apoi, aproape mereu, ‎ajungem la locul ăsta.
‎ADAM FRANK ‎ASTROFIZICIAN
‎ZONA 51, NEVADA, SUA ‎STRICT SECRET
‎Zona 51 e o bază secretă ‎a Forțelor Aeriene americane.
‎Existența sa a fost recunoscută ‎oficial doar în 2013.
‎Dar ce se întâmplă acolo?
‎Ei bine, nimeni nu știe.
‎Desigur, unii cred că știu. ‎Adepții teoriei conspirației
‎cred că acolo se găsesc ‎toți extratereștrii.
‎Toți extratereștrii morți din navele ‎spațiale eșuate sunt duși undeva acolo
‎și sunt ținuți în frigidere ‎sau în deshidratoare
‎sau în orice alt aparat ‎s-ar ține un extraterestru.
‎Practic, acolo sunt păstrate ‎toate secretele
‎care sunt ținute departe de noi.
‎ZONA 51
‎Aceste imagini se presupune că arată ‎un cadavru de extraterestru
‎fiind examinat în Zona 51.
‎Dar filmarea e o farsă...
‎care perpetuează ideea ‎că extratereștrii sunt printre noi.
‎PĂMÂNTENII SUNT BINEVENIȚI! ‎„LITTLE ALEINN” - RESTAURANT, BAR, MOTEL
‎Ufologia sună în bună parte ‎ca o poveste SF
‎fiindcă asta și este.
‎Dar, în ciuda absurdității ufologiei,
‎chiar cred că există ‎alte forme de viață în univers.
‎Și, ca om de știință, ‎sunt nevoit să cred asta,
‎fiindcă sunt sigur ‎că în direcția aceea ne duc calculele.
‎AERONAVĂ CU ZBOR RAZANT
‎Acum doi ani, eu și un coleg
‎am încercat să luăm toate datele uimitoare ‎pe care le avem
‎și am scris o ecuație care ne-a permis
‎să calculăm numărul total al planetelor ‎pe care ar putea exista civilizații.
‎În esență, am descoperit ‎că sunt zece miliarde
‎de trilioane
‎de planete...
‎în locul potrivit unde viața ‎și, probabil, civilizațiile se pot forma.
‎Fiecare dintre acele planete ‎e un experiment.
‎Ca pe niciuna, în afară de a noastră, ‎să apară o civilizație...
‎asta e cam exagerat.
‎Dacă civilizațiile extraterestre ‎au o probabilitate statistică așa mare,
‎de ce astronomii n-au găsit ‎nicio urmă de ele?
‎Unde sunt toți?
‎Gândiți-vă așa.
‎Oceanul Pacific are 635 de milioane ‎de miliarde de litri de apă.
‎Dacă iau această găleată și o arunc...
‎apoi o trag înapoi,
‎vedem ce e în ea.
‎Bun. Ce vedem?
‎Nimic.
‎Să deduc că, ‎fiindcă nu e nicio vietate în găleată,
‎nu există viață în Oceanul Pacific?
‎Ar fi o nebunie, nu? ‎Există multe vietăți acolo.
‎Sunt vidre de mare, balene, ‎caracatițe, meduze
‎și Dumnezeu știe câte altele.
‎Doar că nu sunt în găleata asta.
‎De aceea, asta e o metaforă perfectă
‎a căutării inteligenței extraterestre.
‎Oricând analizăm o stea, ‎e ca și cum am arunca o găleată în ocean.
‎Va trebui să analizăm o mulțime de stele
‎și va trebui să evaluăm multe date…
‎până vom găsi indiciul ‎care ne va duce la o altă civilizație.
‎Ce fel de civilizații extraterestre ‎ar putea exista în imensitatea spațiului?
‎Imaginați-vă o planetă ‎de nouă miliarde de ani,
‎de două ori mai bătrână decât Pământul.
‎Destul de bătrână încât, pe ea, ‎să poată evolua o inteligență avansată.
‎Aceasta este Terra.
‎A fost odată o lume fertilă.
‎Acum, e stearpă.
‎Dar viața încă poate prospera aici,
‎sub cupole artificiale.
‎Plantele transformă lumina soarelui ‎în energie glicemică...
‎care hrănește locuitorii Terrei.
‎Fiecare cutie conține materia cerebrală ‎a unei ființe super-inteligente.
‎De-a lungul timpului, ‎au evoluat să nu aibă nevoie de trupuri.
‎Există doar ca țesut neural.
‎Nu îmbătrânesc niciodată.
‎Nu mor niciodată.
‎Sunt monitorizați ‎și întreținuți de roboți.
‎Fiecare e un individ.
‎Dar sunt conectați să gândească unitar...
‎o minte colectivă.
‎Aceasta e o civilizație hiper-avansată.
‎Pe Pământ, oamenii sunt singura specie ‎care a creat o formă de civilizație.
‎De ce n-au făcut același lucru ‎alte creaturi inteligente?
‎SEATTLE ‎WASHINGTON, SUA
‎Pe Pământ, caracatița seamănă cel mai bine ‎cu o formă de inteligență extraterestră.
‎Caracatițele fac parte ‎din grupul numit cefalopode.
‎Au evoluat într-un cu totul alt mod.
‎Caracatița are sisteme nervoase ‎separate în fiecare tentacul.
‎Fiecare tentacul conține ‎aproximativ 14 milioane de neuroni.
‎Și fiecare tentacul ‎poate lua decizii independente.
‎Se poate spune că o caracatița are, ‎practic, nouă creiere distincte.
‎Vreau să o ating.
‎Piesele Lego ‎sunt destul de greu de desfăcut.
‎Suntem curioși dacă le va putea desface.
‎Caracatițele sunt, evident, inteligente.
‎Dar inteligența nu e suficientă ‎pentru a forma o civilizație.
‎Cheia e cooperarea,
‎împărtășirea ideilor...
‎transmiterea cunoștințelor ‎de la o generație la alta.
‎Cultura noastră se îmbunătățește constant.
‎Dezvoltăm constant invențiile celorlalți.
‎Bine.
‎De pildă, acest taxi.
‎Roata a fost inventată ‎acum mai mult de cinci mii de ani.
‎Fierul a fost topit ‎acum mai bine de patru mii de ani.
‎Cauciucul vulcanizat este folosit ‎la anvelope de 180 de ani.
‎Toate aceste invenții
‎au fost necesare pentru a construi ‎un lucru complicat cum e mașina.
‎GALBEN
‎Comparativ, o caracatiță ‎trebuie să gândească totul singură.
‎Nu îmbunătățește ‎și nu dezvoltă soluții anterioare.
‎Asta e limitativ, ‎chiar dacă ai nouă creiere.
‎Civilizațiile ‎sunt ca niște organisme vii...
‎cu milioane de părți conectate.
‎Această conectivitate
‎le permite să crească.
‎INTENSITATE STELARĂ
‎Dar civilizația de pe Terra e în pericol.
‎Steaua ei are de două ori ‎vârsta soarelui nostru.
‎Și, pe măsură ce stelele îmbătrânesc, ‎sunt tot mai mari și mai strălucitoare.
‎Până la urmă, planeta Terra ‎va fi incinerată.
‎Deci un plan de evadare e în derulare...
‎pentru a coloniza altă planetă ‎în același sistem solar,
‎mai departe de stea decât Terra.
‎E gheață în această lume, ‎dar nu și atmosferă.
‎Ea trebuie să fie produsă.
‎Asta e inginerie la scară planetară.
‎Mașinării uriașe topesc calotele de gheață
‎ca să elibereze vapori și gaz...
‎generând suficientă atmosferă ‎pentru a încălzi planeta.
‎Un proiect de-o asemenea amploare ‎necesită o cantitate uriașă de energie...
‎livrată direct de steaua îmbătrânită.
‎Abilitatea de a capta energia ‎e însăși baza civilizației.
‎MARRAKECH ‎MAROC
‎În parte, mă ocup cu prezicerea viitorul.
‎Ca să te inspiri, poți studia istoria.
‎Există tendințe pe care le putem folosi ‎întrucâtva pentru a vedea ce urmează,
‎cum ar fi speranța de viață, ‎bogăția, demografia.
‎Una dintre cele mai grăitoare e cantitatea ‎de energie folosită de civilizații.
‎Cu cât o civilizație ‎poate avea mai multă energie,
‎cu atât devine mai puternică.
‎Acesta e secretul progresului…
‎din Epoca de Piatră până azi.
‎Eliberarea căldurii și a energiei ‎din cărbune
‎ne-a permis să obținem temperaturi ‎destul de mari ca să topim metale
‎pentru a face unelte și arme.
‎Ulterior am exploatat combustibili fosili, ‎precum cărbunele și gazul,
‎permițând crearea vehiculelor ‎care ne-au purtat în toată lumea
‎cu o viteză mult mai mare ‎decât oricând înainte.
‎Dar cea mai mare sursă ‎de energie este, desigur, steaua noastră.
‎Centrala Solară Noor e cel mai mare ‎complex solar de acest gen din lume.
‎O jumătate de milion de oglinzi ‎la marginea deșertului Sahara.
‎Cele de aici sunt heliostate.
‎Urmăresc soarele ‎în timp ce se mișcă pe cer
‎și concentrează toată energia lui ‎spre acel turn.
‎Acea energie iese în lume ‎și alimentează civilizația modernă.
‎Din ce în ce mai mult transportul, ‎iluminatul, agricultura...
‎foarte relevant aici, aerul condiționat...
‎practic tot ce ne ține în siguranță,
‎activi și relaxați ‎vine de la electricitate
‎și tot mai multă energie electrică
‎provine de la centralele solare ‎ca aceasta.
‎Dar oamenii folosesc doar o mică parte ‎din energia disponibilă de la soare.
‎în fiecare oră, pe Pământ ajung ‎430 de cvintilioane de jouli de la soare.
‎Comparativ, sunt cam 2.000 ‎de bombe atomice în fiecare secundă.
‎Multă energie. Cât folosim?
‎Ei bine, omenirea folosește ‎410 cvintilioane de jouli într-un an.
‎Așadar, într-un an, nu folosim
‎toată energia trimisă de soare ‎într-o singură oră.
‎Imaginați-vă ‎dacă am putea-o capta pe toată
‎și s-o folosim ‎ca să ne alimentăm civilizația.
‎Ce miracole am putea face?
‎Ce locuri am putea explora ‎cu toată acea energie?
‎Potrivit astrofizicienilor,
‎orice civilizație cu adevărat avansată ‎își va putea capta toată energia...
‎direct de la stele.
‎În această privință, ‎civilizația de pe Terra e foarte avansată.
‎A construit panouri solare în spațiu,
‎aproape de steaua sa...
‎pentru efect maxim.
‎Dar, pe măsură ce steaua devine ‎mai mare și mai strălucitoare,
‎devine și mai volatilă.
‎O erupție solară.
‎Mai devreme sau mai târziu, ‎acesta va fi destinul însăși al Terrei...
‎să fie distrusă de puterea soarelui său.
‎Soluția e colonizarea ‎cât mai rapidă a noii planete.
‎Aici nu sunt forme de viață.
‎Toată munca e făcută de mașinării.
‎Ele pot să gândească singure ‎și să ia decizii.
‎Au inteligență artificială.
‎Dacă oamenii vor forma colonii în spațiu,
‎lucrările la sol vor fi făcute ‎în același mod:
‎cu ajutorul roboților.
‎Iar acești roboți vor fi proiectați
‎de oameni ca Philip Metzger.
‎Și-a petrecut toată viața ‎în cadrul programului spațial.
‎Tata lucra în clădirea asta.
‎A ajutat ‎la construirea rachetelor Saturn V,
‎suficient de mari să ducă oameni pe Lună.
‎Apollo 11, aici Baza de Lansare.
‎Echipa vă urează noroc ‎și Domnul fie cu voi.
‎Mulțumim mult. Va fi o cursă pe cinste.
‎CAPE CANAVERAL ‎FLORIDA, SUA
‎Nu voi uita niciodată zborul Apollo 11.
‎Aveam șapte ani.
‎Am văzut lansarea de dincolo de râu.
‎Zburau elicopterele.
‎Veniseră oameni din toată lumea ‎să vadă lansarea spre Lună.
‎A fost electrizant.
‎Astronauții spun că se simt bine. ‎Au mai rămas douăzeci de secunde.
‎T-minus 15 secunde, ghidare internă.
‎Doisprezece, unsprezece,
‎zece, nouă...
‎Începe faza de aprindere.
‎Șase, cinci, patru, trei, doi, unu...
‎zero.
‎Lansare!
‎S-a lansat.
‎Când urca spre cer, ‎se vedea acea flacără lungă și frumoasă
‎strălucind peste apă.
‎Decuplare?
‎Recepționat, confirmăm decuplarea.
‎Așa că de când mă știu mi-am dorit ‎să fiu om de știință.
‎Philip a devenit savant NASA.
‎Dar, în loc să rămână ‎la proiectarea de rachete,
‎a făcut trecerea spre robotică.
‎Dacă vrem să facem ceva fabulos în spațiu, ‎avem nevoie de roboți.
‎RASSOR e proiectat ‎să opereze în medii planetare dificile.
‎Poate trece peste stânci.
‎Dacă se blochează, se poate elibera.
‎Dacă se răstoarnă, se poate întoarce.
‎Se descurcă în orice situație.
‎Cel mai simplu lucru pe care-l putem ‎mina pe o planetă e regolitul:
‎solul de la suprafața planetară.
‎Din regolit putem extrage metal.
‎De asemenea, putem face piese ceramice ‎folosite la izolarea sistemelor electrice.
‎Și putem face combustibil pentru rachete.
‎Dar mineritul necesită inteligență.
‎Trebuie să știi unde să te duci, ‎unde să forezi.
‎Trebuie să nu te pierzi, ‎să te eliberezi.
‎Deci va fi nevoie ‎de o mașinărie inteligentă ca RASSOR
‎pentru a pune bazele industriei în spațiu.
‎Sfântul Graal al roboticii ‎e autoreplicarea.
‎O mașinărie ‎care se poate multiplica singură.
‎Asta e o roată de rezervă pentru RASSOR.
‎O piesă de robot ‎făcută de un robot pentru alt robot,
‎folosind materiale spațiale.
‎Acesta e un exemplu timpuriu ‎al modului în care dezvoltăm roboții
‎spre o ecologie complet închisă ‎a roboților
‎care se pot auto-reproduce în spațiu.
‎Odată ce ai roboți autoreplicanți, ‎poți merge oriunde.
‎Nu cred că există limite.
‎Fără informații ‎de la nicio formă de viață,
‎roboții reproiectează o planetă...
‎pregătind-o să fie colonizată.
‎A venit clipa abandonării Terrei.
‎Fiecare cupolă a fost proiectată ‎pentru acest moment...
‎să intre pe orbită.
‎De aici, vor călători spre noua lor casă.
‎Cupolele au propriile ‎sisteme de susținere a vieții.
‎Dar sunt neputincioase
‎în fața unei mari explozii ‎de energie solară.
‎Nimic nu a evoluat ‎ca să supraviețuiască în vidul spațiului.
‎E un lucru valabil pentru extratereștri, ‎ca și pentru oameni.
‎Michael Foale știe totul ‎despre pericolele călătoriilor spațiale.
‎În 1997, a fost astronaut american ‎invitat pe Stația Spațială Mir...
‎în timpul primei coliziuni în spațiu.
‎Comandantului rus Vasili și colegului său ‎au încercat
‎să controleze o navă de marfă ‎de șapte tone
‎și să o îndocheze fără radar, ‎fără viteză, fără măsurători de distanță,
‎la stația noastră spațială.
‎Am simțit stația...
‎Ba nu, am văzut stația mișcându-se ‎în jurul meu și am auzit un bufnet.
‎Atunci m-am gândit ‎că până acolo mi-a fost, că voi muri.
‎Fiindcă mă uitam la șuruburi
‎și mă așteptam să se desprindă,
‎iar peretele să se deschidă ‎și să văd spațiul.
‎Atunci, toate ventilatoarele, luminile, ‎computerele au clacat și au tăcut.
‎Eram într-o stație complet tăcută,
‎în care era tot mai frig.
‎Nu mai avem curent!
‎Presiunea e la 602.
‎Apoi au început să-mi pocnească urechile.
‎Știam că ne depresurizăm.
‎Practic, aerul ieșea din stația spațială.
‎Mai aveam de trăit doar 23 de minute, ‎dacă nu opream scurgerea.
‎Am început să-l ajut ‎pe Sașa să scoată cablurile.
‎Cabluri uriașe, cu care credeam ‎că ne vom lupta ore întregi,
‎dar am terminat în șase minute.
‎Am pus un capac și a fost tras imediat, ‎făcând...
‎Atunci am oprit scurgerea.
‎Acolo, în fața hubloului, ‎uitându-mă la galaxie…
‎am zis:
‎„Știu că a fost o zi foarte proastă, ‎dar asta e o priveliște splendidă.”
‎Încercam să simt ‎întreaga prezență a universului.
‎În total, Michael Foale a plecat ‎în spațiu în șase misiuni.
‎Hopa! Iar zboară părul.
‎Dar fiecare secundă petrecută ‎în afara lumii
‎a crescut doza de radiații primite.
‎Suntem expuși la radiații pe Pământ,
‎dar, după ce intri pe orbită,
‎ești expus la radiații ‎de mii de ori mai mari.
‎Iar acele radiații ne afectează ADN-ul ‎mult mai repede.
‎Mecanismele de reparație ‎pe care le-am dezvoltat în timp
‎nu le pot face față.
‎Când am revenit din zborurile spațiale,
‎au aflat că 4% din globulele mele albe ‎aveau mutații la nivel de ADN.
‎Majoritatea lor sunt ucise ‎de alte globule albe din corp.
‎Dar, din păcate, unele dintre ele nu mor.
‎Se reproduc, se transformă ‎și devin cancerigene.
‎Acesta un risc major pentru astronauți.
‎Dacă ne gândim să ne apropiem de stele,
‎e posibil ca, dintr-o sută de nave, ‎doar una să ajungă.
‎Călătoria spațială la distanță ‎va fi mereu riscantă...
‎chiar și pentru extratereștrii ‎inteligenți.
‎Nu există protecție împotriva ‎unei explozii de radiații stelare.
‎Dar pentru cei care ajung la destinație,
‎aceasta le este răsplata:
‎o nouă Terra.
‎În loc să se adapteze la o lume diferită,
‎au creat o copie a lumii lor vechi.
‎Acestea sunt avantajele ‎unei civilizații avansate.
‎Dar cât vor dura vremurile bune?
‎Steaua continuă să fie ‎tot mai mare și mai strălucitoare...
‎împrăștiind mai multe radiații.
‎În cele din urmă, va face noua planetă ‎la fel de lipsită de viață ca Terra.
‎Atunci vor trebui să se mute din nou
‎pe altă planetă, mai departe de stea.
‎Acesta e avantajul mobilității.
‎E posibil să te muți de la o lume la alta,
‎creând și recreând o casă.
‎Poate că o civilizație extraterestră ‎se îndreaptă deja spre Pământ.
‎Dacă da, să ne ascundem de ei
‎sau să ne facem cunoscuți?
‎Bun.
‎„Permiteți-mi să închei spunând...”
‎„Permiteți-mi la final să vă spun ‎de ce trebui să începem să transmitem
‎și de ce trebuie s-o facem acum.”
‎DOUG VAKOCH ‎ASTROBIOLOG
‎Doug Vakoch vrea să deschidă un dialog ‎cu potențialii extratereștri,
‎trimițându-le mesaje radio.
‎Dar înainte trebuie să convingă ‎astronomii de pe Pământ
‎că e o idee bună.
‎Aici a început totul.
‎Cel mai mare radiotelescop de pe Pământ.
‎OBSERVATORUL ARECIBO ‎PUERTO RICO
‎Când ești aici, simți ceva aparte.
‎E un loc copleșitor de mare.
‎De aici, în 1974, am trimis ‎primul mesaj al oamenilor în spațiu.
‎Începe cu aceste impulsuri ‎care sunt numerele de la unu la zece.
‎După ce le-am arătat extratereștrilor ‎cum numărăm,
‎am folosit numerele să descriem
‎unele elemente chimice esențiale ‎vieții pe Pământ.
‎După aceea...
‎cum arătăm,
‎câți oameni suntem,
‎cât de înalți suntem.
‎Apoi o reprezentare ‎a sistemului nostru solar.
‎Se termină cu o reprezentare ‎a acestui telescopului,
‎de unde a venit mesajul.
‎Impulsurile mesajului Arecibo
‎pot fi‎ ‎aranjate într-o pictogramă
‎pentru a informa extratereștrii ‎inteligenți despre viața pe Pământ.
‎Dar a fost un eveniment unic,‎
‎trimis spre un grup de stele, ‎la 25.000 de ani lumină distanță.
‎Dacă am fi trimis mesaje ‎spre stelele din apropiere
‎când am trimis mesajul Arecibo,
‎am fi putut primi răspunsuri azi ‎de la oricare dintre miile de stele.
‎Dar n-am făcut-o, ‎deci suntem pe întuneric.
‎Principalul motiv pentru care n-am trimis ‎mai multe mesaje e că ne e frică.
‎Fiindcă marile filme ‎științifico-fantastice
‎arată extratereștrii ‎venind pe Pământ să ne distrugă.
‎Și credem ‎că asta s-ar întâmpla cu adevărat.
‎Cred că cea mai mare provocare ‎este îngrijorarea unora oameni
‎că transmiterea mesajelor intenționate ‎va duce la o invazie extraterestră.
‎Și cred că cel mai ușor răspuns ‎e că planeta noastră dă dovezi
‎de viață de două miliarde de ani.
‎Deci, dacă există extratereștri paranoici ‎care vor să distrugă orice competiție,
‎au avut mult timp să vină, ‎dar nu i-am văzut.
‎În loc să trimită un mesaj ocazional ‎în spațiu,
‎planul lui Doug e să transmită cu miile...
‎când telescopul Arecibo nu funcționează.
‎Radioastronomia îți permite ‎s-o poți face oricând.
‎Dar... mie îmi place s-o fac noaptea.
‎Cafeina e esențială pentru astronomi.
‎Faci multe nopți albe ‎și trebuie să fii alert.
‎O dată pe lună,
‎Arecibo trece în revistă ‎asteroizi recent descoperiți.
‎Deseori există un decalaj cam de o oră,
‎când transmițătorul transmite aleatoriu ‎în spațiu.
‎Eu propun ca Arecibo să folosească ‎aceste goluri din program
‎pentru a trimite spre stele ‎din apropiere un mesaj,
‎în caz că există extratereștri ‎care orbitează acea stea.
‎În fiecare lună, ‎am putea ținti cam 50 de stele
‎care ar putea susține ‎forme de viață inteligentă.
‎Pentru mine e evident. ‎Ar trebui s-o facem.
‎Mă gândesc la asta ca la o așa-numită ‎„intrare în clubul galactic”.
‎Mi se pare ciudat la această analogie ‎că nimeni nu vorbește
‎despre datoria noastră ‎sau măcar despre un prim pas.
‎Și asta fac mesajele ‎către extratereștrii inteligenți.
‎Poate fi felul nostru ‎de a realiza primul contact.
‎Mulțumesc.
‎Mulțumim, Douglas, ‎pentru această prezentare interesantă.
‎Când trimitem mesajele spre alte stele,
‎în cel mai bun caz ‎primim răspuns în 10 sau 20 de ani.
‎Dar, la modul realist, ‎ar putea dura mii de ani.
‎Deci facem asta nu pentru noi,
‎ci pentru copiii noștri și nepoții noștri.
‎Și chiar pentru extratereștri.
‎Opt, șapte, șase,
‎cinci, patru, trei,
‎doi, unu.
‎Lansarea misiunii.
‎În 2018, cel mai nou telescop ‎de vânătoare de planete
‎a intrat pe orbită.
‎Găsește dovezi ale unor lumi noi
‎pe cerul nopții.
‎Astronomii cred ‎că e doar o chestiune de timp
‎până când unele forme ‎de viață extraterestră vor fi descoperite.
‎Printre ele, poate, ființe inteligente.
‎Într-o zi, vom ști cu siguranță.
‎Până atunci, putem doar ghici ‎cine sau ce se află acolo.
‎Subtitrarea: Linda Pricăjan