EN ORIGINAL-DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
Jorden er hjem til flere millioner arter.
Men hva kan leve... bortenfor?
Astronomer har oppdaget flere tusen planeter
utenfor vårt solsystem.
De tror det finnes mange billioner flere.
Hvis det finnes liv på bare en brøkdel av dem,
må universet være... levende.
Alt levende har de samme behovene:
Næring...
...forplantning...
...og utvikling.
Ved å anvende Jordens naturlover
på resten av universet...
...er det mulig å se for seg
hva som kan leve...
...på fremmede planeter.
Når man er astronom, er man et menneskelig samtaleemne.
Man får alltid to spørsmål: "Hva er inni et sort hull?",
og det andre, som folk virkelig lurer på, er: "Hva med liv i resten av universet?"
Da begynner man nærmest alltid å snakke om dette stedet.
ASTROFYSIKER
KONTROLLERT OMRÅDE
Area 51 er en hemmelig amerikansk flyvåpenbase.
Dens eksistens ble ikke offisielt anerkjent før i 2013.
Hva er det egentlig som skjer der?
Vel, det er det ingen som vet.
Enkelte tror de vet det. De "troende", konspirasjonsteoretikerne,
tror det er der alle romvesenlikene oppbevares.
Døde romvesener fra krasjede romskip blir fraktet dit,
og de blir holdt i frysere eller defruktinatorer
eller hva man nå trenger for romvesenlik.
Det er i grunnen der alle hemmelighetene
vi ikke får vite om, blir oppbevart.
Dette opptaket viser angivelig et romvesenlik
som blir undersøkt i Area 51.
Men videoen er en bløff...
...for å underbygge tanken om at det finnes romvesener blant oss.
VELKOMMEN, JORDBOERE
Grunnen til at mesteparten av ufologien høres ut som science fiction,
er at det er science fiction.
Men til tross for hvor tåpelig ufologien er,
tror jeg det finnes annet liv i universet.
Som vitenskapsmann blir jeg ledet til å tro det
fordi jeg mener at det er det tallene peker mot.
LAVTFLYVENDE LUFTFARTØY
For et par år siden samlet en kollega og jeg alle de utrolige dataene vi har nå,
og vi skrev en ligning som lot oss
beregne det totale antallet planeter der ute som kan ha sivilisasjoner.
Vi oppdaget at det finnes ti milliarder...
...billioner planeter der ute...
...på rett sted hvor det potensielt kan oppstå liv og sivilisasjoner.
Hver av planetene er i grunnen et eksperiment.
Hvis ingen andre enn vår har sivilisasjoner...
Det er ganske usannsynlig.
Hvis fremmede sivilisasjoner er en så stor statistisk sannsynlighet,
hvorfor har ikke astronomer funnet spor etter dem?
Hvor er alle sammen?
Her er en tanke.
Stillehavet rommer 850 millioner milliarder liter vann.
Hvis jeg tar denne bøtten og kaster den uti...
...og drar den opp...
...og sjekker...
Greit. Hva ser vi?
Ingenting.
Betyr mangelen på liv i bøtten at det ikke finnes liv i Stillehavet?
Det hadde vært sprøtt. Det finnes all slags liv der ute.
Det finnes havotere, hvaler, blekkspruter og maneter
og gudene må vite hva annet.
De er bare ikke i bøtten.
Derfor er dette en perfekt metafor
for søkenen etter utenomjordisk intelligens.
Hver gang vi ser på en stjerne, er det som å slippe en bøtte i havet.
Vi vil måtte se på mange stjerner,
og vi må lete gjennom masse data...
...før vi finner en ledetråd som fører oss til en annen sivilisasjon.
Hva slags fremmede sivilisasjoner kan finnes i rommets vidstrakthet?
Se for deg en planet som er ni milliarder år gammel.
Dobbelt så gammel som Jorden.
Gammel nok til at avansert intelligent liv kan ha utviklet seg.
Dette er Terra.
Tidligere var den en fruktbar verden.
Nå er den gold.
Men livet kan fortsatt blomstre her...
...i kunstige kupler.
Planter omdanner sollys til glukoseenergi...
...som gir næring til Terras innvånere.
Hver boks rommer hjernematerien til en superintelligent skapning.
Over tid har de utviklet seg til å klare seg uten kropper.
De eksisterer utelukkende som nervevev.
De blir aldri gamle.
De dør aldri.
De overvåkes og vedlikeholdes av roboter.
Hver av dem er et individ.
Men de er sammenkoblet til å tenke som én.
En felleshjerne.
Dette er en hyperavansert sivilisasjon.
På Jorden er menneskene den eneste arten som har skapt noen form for sivilisasjon.
Hvorfor har ikke andre intelligente skapninger gjort det samme?
Blekkspruten er det nærmeste vi har en fremmed intelligens på planeten vår.
Blekkspruter tilhører cephalopoda-klassen.
De har utviklet seg på en helt annen måte.
Blekkspruten har separate nervesystemer i hver arm.
EVOLUSJONSBIOLOG
Hver arm inneholder rundt 14 millioner nevroner.
Hver arm kan ta selvstendige avgjørelser.
Man kan si at blekkspruten i grunnen har ni separate hjerner.
Jeg har lyst til å ta på ham.
Lego-klosser er vanskelige å ta fra hverandre.
Det blir spennende å se om han kan åpne dem.
Blekkspruter er åpenbart smarte.
Men intelligens er ikke nok til å danne en sivilisasjon.
Nøkkelen er samarbeid...
...deling av idéer...
...og å videreføre kunnskap fra én generasjon til den neste.
Kulturen vår blir stadig bedre.
Vi bygger videre på hverandres oppfinnelser.
Greit.
Se på denne taxien.
Hjulet ble oppfunnet for over 5500 år siden.
Man begynte å utvinne jern for over 4500 år siden.
Man har brukt vulkanisert gummi som dekk i rundt 180 år.
Alle oppfinnelsene
var nødvendige for å bygge noe så innviklet som denne bilen.
Men en blekksprut må finne ut av alt selv.
De kan ikke forbedre og bygge på tidligere løsninger.
Det er begrensende, selv om man har ni hjerner.
Sivilisasjoner er som levende organismer...
...med mange millioner sammenhengende deler.
Det er denne sammenkoblingen som lar dem vokse.
STJERNEINTENSITET
Men sivilisasjonen på Terra er i fare.
Dens stjerne er dobbelt så gammel som vår egen sol.
Når stjerner blir eldre, blir de større og lysere.
Til slutt vil planeten Terra brenne opp.
Derfor har de lagt en rømningsplan.
De skal kolonisere en annen planet i samme solsystem...
...lenger borte fra stjernen enn Terra.
Det finnes is på denne planeten, men ingen atmosfære.
Den må produseres.
Dette er ingeniørkunst i planetskala.
Enorme maskiner smelter iskalottene...
...for å frigjøre damp og gass.
Det skaper nok atmosfære til å varme opp planeten.
Et så enormt prosjekt krever en enorm mengde energi.
Den blir hentet rett fra den gamle stjernen.
Evnen til å utnytte energi er selve sivilisasjonens grunnvoll.
MAROKKO
Noe av det jeg gjør, er å prøve å spå fremtiden.
Man kan se på historien og få mange idéer derfra.
Det finnes underliggende trender som kan brukes for å se hva vi har i vente,
som levealder, velstand og befolkningsstørrelse.
Noe av det mest avslørende er mengden energi sivilisasjoner bruker.
FUTUROLOG
Jo mer energi en sivilisasjon får tilgang til,
desto mektigere blir den.
Det er hemmeligheten bak fremskritt...
...fra steinalderen og frem til i dag.
Ved å frigjøre varmen og energien i kull
fikk vi høye nok temperaturer til å smelte metaller
for å lage verktøy og våpen.
Senere utnyttet vi fossile brensler som kull og gass.
Det ga oss kjøretøyer som transporterte oss over verden
med mye høyere fart enn vi hadde hatt før.
Men den største energikilden er selvfølgelig stjernen vår.
Noor-kraftstasjonen er det største solenergianlegget av sitt slag i verden.
En halv million speil står i utkanten av Sahara-ørkenen.
De her borte er heliostater.
De sporer solens gang over himmelen
og retter all dens energi mot det tårnet.
Den energien sendes ut i verden
og driver den moderne sivilisasjonen.
Mer og mer av transport,
belysning, jordbruk
og noe som er svært relevant her: luftkondisjonering.
Alt som gir oss trygghet,
arbeid og underholdning, stammer fra elektrisitet.
Mer og mer av den elektrisiteten
kommer fra solkraftverk som dette.
Men mennesker bruker bare en liten brøkdel
av solens tilgjengelige energi.
430 trillioner joule av solens energi treffer Jorden hver time.
Det tilsvarer rundt 2000 Hiroshima-bomber i sekundet.
Mye energi. Hvor mye bruker vi?
Menneskeheten bruker 410 trillioner joule... i året.
På et år klarer vi ikke å bruke
all den energien solen gir oss på en time.
Tenk om vi kunne fange all den energien og bruke den til å drive sivilisasjonen.
Hvilke mirakler kunne vi utrettet?
Hvilke steder kunne vi utforsket?
Ifølge astrofysikere
vil enhver virkelig avansert sivilisasjon kunne hente all sin energi...
...rett fra stjernene.
I denne målestokken er sivilisasjonen på Terra uhyre avansert.
Den har bygget solcellepaneler i rommet...
...nær sin stjerne...
...for å maksimere effekten.
Men etter som stjernen blir større og lysere...
...blir den også mer ustabil.
En solerupsjon.
Før eller siden vil dette også bli Terras skjebne:
å bli feid bort av solens kraft.
Løsningen er å kolonisere den nye planeten så raskt som mulig.
Det er ingen livsformer her.
Alt arbeidet gjøres av maskiner.
De kan tenke selv og ta sine egne avgjørelser.
De er kunstig intelligente.
Hvis mennesker skal danne kolonier i rommet,
vil forarbeidet bli gjort på samme måte:
Med roboter.
De robotene vil bli designet
av mennesker som Philip Metzger.
Han har tilbrakt hele livet i og rundt romprogrammet.
Faren min jobbet i denne bygningen.
Han var med på å bygge Saturn V-rakettene som sendte mennesker til månen.
Apollo 11, dette er oppskytningslederen.
Oppskytningsteamet ønsker dere hell og lykke.
Takk. Dette blir en bra tur.
Jeg vil aldri glemme Apollo 11-oppdraget.
Jeg var syv år gammel. Jeg så på fra den andre siden av elven.
PLANETFYSIKER
Helikoptre fløy rundt.
Folk kom fra hele verden
for å se måneoppskytningen.
Det var elektrisk.
Astronautene melder at det føles bra. Tjue sekunder. Teller ned.
T-minus 15 sekunder. Intern styring.
Tolv, elleve,
ti, ni,
tenningssekvensen aktiveres,
seks, fem, fire, tre, to, én...
...null.
Liftoff!
Vi har liftoff.
Da den steg opp i været, så man den lange, flotte flammen
flimre over vannet.
Vi har skjørtseparasjon.
Bekrefter skjørtseparasjon.
Jeg vokste opp med et ønske om å bli rakettforsker. Hele livet.
Philip ble en NASA-forsker.
Men istedenfor å holde seg til rakettdesign
gikk han over til robotikk.
Hvis vi har tenkt å gjøre noe fabelaktig i rommet, trenger vi roboter.
RASSOR er designet for å jobbe i ulendte planetomgivelser.
Den kan klatre over steiner. Hvis den sitter fast, kommer den seg løs.
Hvis den velter, kan den snu seg.
Den kan komme seg ut av trøbbel i alle situasjoner.
Det enkleste vi kan utvinne på en planet, er regolitt:
Jorden som dekker planetoverflaten.
Man kan utvinne metall fra regolitten.
Man kan også lage keramikk, som brukes til å isolere elektriske systemer.
Og man kan lage rakettdrivstoff.
Men gruvedrift krever intelligens.
Man må vite hvor man skal sjakte og hugge ut.
Man må unngå å forville seg og sette seg fast.
Man trenger en smart maskin som RASSOR for å kunne starte en industri i rommet.
Robotikkens hellige gral er selvreplikasjon.
En maskin som kan kopiere seg selv.
Dette er et reservehjul til RASSOR.
En robotdel laget av en robot
til en annen robot, ved hjelp av rommaterialer.
Det er et tidlig eksempel
på hvordan vi utvikler robotene mot en lukket robotøkologi
som kan replisere seg selv i rommet.
Når man har selvrepliserende roboter, kan man dra hvor som helst.
Det finnes ingen grenser.
Uten input fra noen livsform
omdanner robotene en planet...
...og gjør den klar for kolonisering.
Nå er det på tide å forlate Terra.
Hver av kuplene er designet for dette øyeblikket...
...for å komme seg i bane.
Herfra reiser de til sitt nye hjem.
Kuplene har egne livsstøttesystemer.
Men de er hjelpeløse
mot et høyenergiutbrudd av solstråling.
Ingenting er utviklet for å overleve i verdensrommets vakuum.
Dette gjelder både for romvesener og mennesker.
Michael Foale vet alt om farene ved romfart.
I 1997 var han en amerikansk gjesteastronaut
på den russiske Mir-romstasjonen...
...under den første kollisjonen i rommet.
Den russiske kommandøren Vasilij og en kollega forsøkte
å styre et lasteskip som veide syv tonn,
og dokke uten radar, uten farts- og avstandsmålinger,
med romstasjonen vår.
Jeg følte stasjonen.
Nei, jeg så stasjonen bevege seg rundt meg, og jeg hørte et smell.
Da tenkte jeg: "Dette kan være øyeblikket jeg dør."
Jeg så på alle disse boltene
og ventet på at de skulle løsne og revne, og at jeg ville se vakuumet i rommet.
Alle viftene, lysene og datamaskinene sviktet og ble stille.
Vi var i en helt stille stasjon
som ble kald.
Vi har mistet kraft.
Trykket er 602.
Så fikk jeg dotter i ørene.
Jeg visste at vi mistet trykk.
Luften strømmet ut av romstasjonen.
Vi hadde bare 23 minutter igjen å leve
hvis vi ble der uten å stoppe lekkasjen.
Jeg hjalp Sasja med å dra ut kablene.
Jeg trodde det ville ta flere timer å løsne dem.
Vi gjorde det på seks minutter.
Vi tok en hette og satte den inn, og den ble sugd inn.
Vi fikk stoppet lekkasjen.
Jeg sto foran vinduet og så på galaksen.
Jeg sa:
"Jeg vet det har vært en elendig dag, men utsikten er utrolig vakker."
Man føler, eller prøver å føle, alt nærværet i universet.
Til sammen dro Michael Foale ut i rommet på seks oppdrag.
Uff da. Mer hår forsvinner.
Men for hvert sekund han tilbrakte i rommet,
økte strålingsdosen hans.
Vi blir utsatt for stråling på Jorden,
men når man er i bane,
blir man utsatt for flere tusen ganger mer stråling.
Strålingen skader DNA-et vårt mye fortere.
Reparasjonsmekanismene vi har utviklet oss til å ha,
klarer ikke å takle det.
Da jeg kom tilbake fra romferdene,
oppdaget de at rundt fire prosent
av mine hvite blodceller hadde DNA-mutasjoner.
De fleste muterte cellene blir drept av andre hvite blodceller i kroppen.
Men noen av dem dør dessverre ikke.
De formerer seg og muterer og blir til kreft.
Det er en grunnleggende risiko for astronauter.
Hvis vi skal reise ut til stjerner,
kan det hende at bare ett av hundre skip vil overleve.
Langdistanseromfart vil alltid være risikabelt...
...selv for intelligente romvesener.
Det finnes ingen beskyttelse mot et plutselig utbrudd av stjernestråling.
Men for dem som kommer seg til reisens slutt,
er dette deres belønning:
En ny Terra.
Istedenfor å tilpasse seg til en annen planet,
har de skapt en kopi av sin gamle planet.
Det er en av godene ved en avansert sivilisasjon.
Men hvor lenge vil de gode tidene vare?
Stjernen blir større og lysere...
...og spytter ut mer stråling.
Til slutt vil den gjøre den nye planeten like livløs som Terra.
Da vil de måtte flytte igjen...
...til en annen planet, lenger borte fra stjernen.
Dette er fordelen ved å være mobil.
Det er mulig å reise fra verden til verden
og skape og gjenskape hjem.
Kanskje en fremmed sivilisasjon allerede er på vei mot Jorden.
Bør vi i så fall gjemme oss for dem
eller gi oss til kjenne?
OK.
La meg avslutte med å si...
La meg runde av med å si hvorfor vi bør begynne å kringkaste,
og hvorfor vi bør begynne nå.
ASTROBIOLOG
Doug Vakoch vil åpne en dialog med potensielle romvesener
ved å sende dem radiomeldinger.
Men først må han overbevise astronomer på Jorden
om at det er en god idé.
Det var her det hele begynte.
Det største radioteleskopet Jorden hadde sett.
ARECIBO-OBSERVATORIET
Det er noe med å være her.
Storslagenheten og skalaen.
Det var her vi i 1974 sendte menneskehetens første melding ut i rommet.
Den begynner med pulser som teller opp tallene fra én til ti.
Etter at vi har vist hvordan vi teller,
bruker vi tallene for å beskrive
noen av grunnstoffene som er nødvendige for liv på Jorden.
Og etter det...
...hvordan vi ser ut...
...hvor mange mennesker som finnes, og hvor høye vi er.
Etter det følger en representasjon av solsystemet.
Den ender med en representasjon av selve teleskopet
som meldingen kom fra.
Pulsene i Arecibo-meldingen
kan ordnes i et piktogram for å informere intelligente romvesener
om liv på Jorden.
Men det var en engangshendelse rettet mot en stjernehop
25 000 lysår unna.
Hvis vi samtidig hadde sendt meldinger til nærliggende stjerner,
kunne vi ha fått svar i dag fra opptil flere tusen stjerner.
Men det gjorde vi ikke, så vi er i mørket.
Hovedgrunnen til at vi ikke har sendt flere meldinger, er at vi er redde.
Fordi science fiction-storfilmene skildrer romvesener som kommer for å utrydde oss.
Det er det vi tror vil skje.
Jeg tror den største utfordringen er bekymringen som enkelte har,
for at kringkasting av meldinger vil medføre en romveseninvasjon.
Det enkleste svaret på det er at planeten har sendt ut beviser
på liv i to milliarder år.
Hvis det finnes paranoide romvesener som vil utrydde all konkurranse,
har de kunnet gjøre det lenge.
Heller enn å sende sporadiske meldinger ut i rommet
er Dougs plan å sende ut tusenvis...
...når Arecibo-teleskopet er inaktivt.
Med radioastronomi kan man gjøre det når som helst.
Men jeg liker å gjøre det om natten.
Koffein er essensielt for astronomer.
Det blir mange sene kvelder, og vi må holde oss skjerpet.
Én gang i måneden besiktiger Arecibo nylig oppdagede asteroider.
Det forekommer ofte et opphold på rundt en time
hvor senderen kringkaster ut i rommet uten noe mål.
Jeg foreslår at Arecibo bør bruke de pausene i timeplanen
til å sende en melding til nærliggende stjerner,
i tilfelle det finnes romvesener i bane rundt de stjernene.
Hver måned kan vi sende meldinger til rundt 50 planeter
som kan ha intelligent liv.
For meg er svaret enkelt. Vi burde gjøre det.
Jeg tenker på dette i lys av det som kalles "å bli med i galakseklubben".
Det jeg synes er rart med den analogien, er at ingen snakker om
å betale medlemsavgift eller sende inn en søknad.
Det er det man gjør ved å sende meldinger til romvesener.
Det kan være en måte å oppnå kontakt på.
Takk.
Tusen takk, Douglas, for den interessante presentasjonen.
Når vi tar kontakt med andre stjerner og sender dem meldinger...
...vil vi i beste fall få et svar om ti eller tjue år.
Men realistisk sett kan det ta flere tusen år.
Så dette er noe vi ikke gjør for oss selv,
men for våre barn og barnebarn.
Og for romvesenene.
Åtte, syv, seks,
fem, fire, tre,
to, én.
Liftoff.
I 2018
ble det nyeste planetsøkerteleskopet sendt i bane rundt Jorden.
Det finner beviser på nye verdener...
...på nattehimmelen.
Astronomer tror det bare er et spørsmål om tid
før vi oppdager utenomjordiske livsformer.
Blant dem vil det kanskje finnes intelligente vesener.
En dag vil vi få vite svaret.
I mellomtiden kan vi bare gjette på hvem eller hva som finnes der ute.
Tekst: Aleksander Kerr