‎UN SERIAL DOCUMENTAR ORIGINAL NETFLIX
‎Pământul, locul unde trăiesc ‎milioane de specii.
‎Dar ce ar putea trăi... dincolo de el?
‎Astronomii au descoperit mii de planete
‎în afara sistemului nostru solar.
‎Ei cred că mai sunt trilioane.
‎Dacă există viața doar pe o parte din ele,
‎atunci universul trebuie să fie... viu.
‎Toate ființele au aceleași nevoi:
‎să se hrănească...
‎să se reproducă...
‎și să evolueze.
‎Aplicând legile vieții de pe Pământ
‎întregului univers...
‎e posibil să ne imaginăm
‎ce ar putea trăi...
‎în lumi extraterestre.
‎OBSERVATORUL LICK ‎CALIFORNIA, SUA
‎Astronomii numesc planetele de dincolo ‎de sistemul nostru solar exoplanete.
‎Toate sunt la miliarde de kilometri ‎de Pământ.
‎Totuși, ar putea fi posibil ‎să detectăm o urmă palidă de viață
‎după lumina stelelor pe care le orbitează.
‎Fiecare stea ne trimite ‎lumină de culori diferite.
‎Dacă prindem acea lumină în telescop
‎și o punem într-un instrument ‎care o răsfrânge într-un curcubeu
‎și privim în detaliu acel curcubeu,
‎găsim amprentele chimice
‎ale elementelor ‎din atmosfera acelei stele.
‎Iată unul dintre curcubeiele unei stele ‎îndepărtate surprinse de telescop.
‎E cam la 12 ani lumină distanță. ‎Steaua Tau Ceti.
‎Vedem aceste linii întunecate, ‎ca de la hidrogenul din atmosfera stelară.
‎Aici vedem aceste trei linii ‎caracteristice de magneziu.
‎Deci asta e atmosfera stelei,
‎dar noi vrem să captăm lumina
‎care trece prin atmosfera unei exoplanete,
‎pentru a identifica amprenta chimică ‎a atmosferei în același mod.
‎În 2012, acest gen de amprentă ‎a fost vizibilă în sistemul nostru solar.
‎Când Venus a trecut prin fața Soarelui,
‎s-a profilat pe fundalul său.
‎Pentru o clipă, a apărut un halou mic: ‎atmosfera lui Venus.
‎Astronomii caută această fâșie de lumină.
‎Dacă pot analiza atmosfera ‎exoplanetelor îndepărtate,
‎profilate pe fundalul ‎stelelor îndepărtate,
‎ar putea găsi dovada vieții.
‎Ne-am gândit foarte bine ‎la care ar fi semnele de viață.
‎Așadar, căutăm să aflăm ‎din ce e compusă o atmosferă
‎care poate fi detectată ‎de la o distanță de ani-lumină.
‎Și ne întoarcem mereu la același gaz:
‎oxigenul.
‎Între 50 și 70% din oxigenul ‎din atmosfera noastră vine din oceane,
‎care sunt plămânii planetei Pământ.
‎Procesul care stimulează creșterea ‎algelor uriașe în ocean
‎și, de fapt, toate pădurile ‎pe care le vedem pe uscat,
‎este fotosinteza.
‎Ceea ce mă interesează ‎cel mai mult la fotosinteză
‎sunt resturile rezultate.
‎Acesta e oxigenul care intră în atmosferă.
‎Credem că aproape tot oxigenul ‎din atmosferă e produs prin fotosinteză,
‎de formele de viață de pe planeta Pământ.
‎Când îl vezi în cantități mari,
‎știi că planeta e o lume vie.
‎Printre miliardele de lumi existente,
‎cele cu mai mult oxigen ‎e mai probabil să susțină viața.
‎Imaginați-vă o planetă ca Pământul, ‎orbitând nu o stea...
‎ci două.
‎Aceasta este Eden.
‎Lumina de la stelele ei gemene ‎alimentează fotosinteza...
‎pompând oxigen în atmosferă,
‎permițând vieții să prospere.
‎Erbivorii se hrănesc cu ciuperci pitice...
‎sunt mereu atenți la pericol.
‎Bolta pădurii adăpostește prădători...
‎perfect evoluați pentru a trăi în copaci.
‎Așteptând momentul să atace.
‎La sol, erbivorul e în avantaj.
‎E mai iute de picior.
‎Dar prădătorul și-a dezvoltat ‎o armă specială.
‎De data asta, erbivorul scapă...
‎iar prădătorul își conservă energia.
‎Pe orice planetă, energia e prețioasă.
‎Lumina stelară e o sursă aproape infinită.
‎Dar importantă e transformarea ‎acelei lumini în viață.
‎Suntem în pădurea tropicală.
‎Aici există mai multe soiuri de plante ‎și animale decât oriunde pe Pământ.
‎PARQUE VERDE Y AGUA ‎COLUMBIA
‎Copacii și plantele absorb ‎energia soarelui.
‎Prin magia fotosintezei, transformă ‎lumina soarelui în energie glicemică,
‎adică zahăr.
‎Se poate vedea și chiar gusta.
‎Se poate gusta energia dată de soare.
‎Plantele acționează ca niște baterii,
‎captând energia soarelui ‎sub formă de glucoză.
‎Erbivorele mănâncă plante.
‎Carnivorii mănâncă erbivore.
‎Fiecare verigă din lanțul‎ ‎trofic
‎depinde de transferul ‎acestei energii glicemice.
‎Și în pădurea aceasta,
‎un animal nu se mai satură de asta:
‎pasărea colibri.
‎Colibrii își pot mișca aripile ‎de peste o sută de ori pe secundă.
‎Poți simți câtă energie consumă ‎doar stând pe loc.
‎Această activitate frenetică
‎e alimentată de nectarul bogat în glucoză.
‎Acesta e un dispozitiv care, din față, ‎arată ca o floare,
‎așa că un colibri vine ‎și se hrănește din el.
‎Uite una.
‎Se tot răzgândește. Hai, poți s-o faci!
‎Bun, acum bea.
‎Aparatul măsoară nectarul ‎pe care-l îl bea pasărea
‎și oxigenul pe care îl respiră.
‎Măsurăm aportul de energie din nectar
‎și energia consumată din oxigen
‎și calculăm cu exactitate ‎câtă energie folosește pasărea.
‎Un colibri care zboară pe loc ‎consumă oxigen într-un ritm incredibil:
‎De zece ori mai rapid ‎decât un alergător olimpic.
‎Cu cât intră mai mult oxigen în celule, ‎cu atât arde mai repede glucoza,
‎care deblochează energia din interior.
‎Pe Pământ, 21% din atmosferă e oxigen...
‎alimentând formele de viață diverse ‎din jurul nostru.
‎OXIGEN ATMOSFERIC
‎Pe Eden, e cu 10% mai mult oxigen ‎decât pe Pământ...
‎Deci aici formele de viață ‎pot fi mai diverse...
‎mai energice...
‎mai competitive.
‎Vara e sezonul de reproducere ‎al erbivorelor.
‎Temându-se mereu de prădători, ‎nu pierd timpul căutându-și perechea.
‎În schimb, produc puieți ca niște viermi.
‎Fiecare trebuie să se unească cu altul
‎ca să creeze un embrion.
‎Pentru a se proteja, formează un cocon.
‎Suspendați deasupra solului, ‎embrionii pot crește...
‎departe de prădători.
‎Aici, pe Pământ, ‎amenințarea cu moartea e un factor uriaș
‎al evoluției vieții.
‎Pericolul e peste tot.
‎Nu există niciun organism
‎care nu riscă ‎să fie mâncat de alt organism.
‎Pe mine mă interesează modul ‎în care prădarea modelează reproducerea.
‎VALEA ARIMA ‎TRINIDAD
‎Vor veni aici.
‎Acest râu e perfect ‎pentru studierea peștilor guppy...
‎și a modelelor lor de reproducere.
‎- Da. ‎- Aici e un alt mascul.
‎Aceasta e o zonă ușoară.
‎Aici, guppy trăiesc cu o singură altă ‎specie de pește,
‎una care rareori îi consumă ‎sau hărțuiește.
‎Pot înota oriunde vor, fără riscul ‎ca cineva să încerce să-i mănânce.
‎- Bun. Așa. ‎- Asta e.
‎Am prins aici niște pui. Sunt cinci.
‎Vi se pot părea mici, dar sunt mari ‎pentru niște guppy nou-născuți.
‎Guppy de aici investesc mult efort ‎pentru a avea pui relativ puțini.
‎În aval, e o altă poveste.
‎Bine.
‎Acest bolovan e o barieră naturală ‎care desparte râul.
‎Mai jos de el, pândește pericolul.
‎Aici, un guppy trăiește cam ca un fugar.
‎Fuge mereu de prădători. ‎Dacă un guppy ar ajunge aici...
‎n-ar rezista nicio secundă.
‎Singura apărare pe care o au guppy ‎e să producă mulți pui...
‎în speranța că unii vor supraviețui ‎până la maturitate.
‎Am doi pui de acolo, ‎unde guppy trăiesc fără prădători,
‎și patru de aici, ‎unde guppy trăiesc cu prădători.
‎Diferența de mărime e substanțială. ‎Cei de aici sunt mult mai mici
‎decât cei prinși mai sus de barieră.
‎Orice ar face, ‎mamele nu au o mare perspectivă de viitor.
‎Deci cea mai bună strategie, aici, ‎e să faci mulți pui mici.
‎Guppy și-au dezvoltat ‎două moduri de înmulțire:‎
‎să aibă câțiva pui mari...
‎sau mulți mai mici.
‎Factorul decisiv ‎este amenințarea prădătorilor.
‎Dacă ești o pradă, vei muri tânăr, ‎deci e bine să trăiești rapid.
‎Trebuie să dai totul ca să faci copii, ‎pentru că, dacă nu, vei dispărea.
‎O astfel de strategie ar fi valabilă ‎pe orice planetă
‎unde o specie prădează alta.
‎Pe Eden, erbivorele au evoluat ‎ca să se înmulțească rapid.
‎Produc cât mai mulți pui, ‎cât mai repede posibil...
‎pentru a asigura supraviețuirea speciei.
‎Dar în pădure nu sunt niciodată ‎cu adevărat în siguranță.
‎La sfârșitul verii,
‎ciupercilor le cresc fructe portocalii,
‎care atrag erbivorele.
‎Sporii din fructe răspândesc o infecție.
‎Acum, când prădătorii atacă,
‎erbivorele infectate nu fug.
‎Și-au pierdut instinctul de teamă.
‎E o masă ușoară...
‎dar otrăvitoare.
‎Ciupercile au folosit erbivorele ‎pentru a infecta și ucide prădătorii.
‎VALEA MARELUI RIFT ‎TANZANIA
‎Astfel de relații complexe între specii ‎există pe Pământ,
‎dar nu toate sunt atât de letale.
‎Hadza sunt vânători-culegători, ‎care trăiesc din ce oferă pământul.
‎Numele meu e Palango.
‎Ca bărbat, datoria mea este să vânez.
‎Port mereu arcul cu săgeți
‎pentru protecție...
‎pentru că în tufișuri
‎sunt multe animale periculoase.
‎Un aliment bogat în calorii ‎e mai prețuit ca toate:
‎mierea.
‎Dar e greu să găsești miere proaspătă.
‎Albinele își mută stupii ‎de la un sezon la altul.
‎Așa că Hadza cer ajutor.
‎Indicatoridele sunt păsări ‎foarte inteligente.
‎Știu unde e mierea și te duc acolo.
‎Pasărea are un cântec aparte...
‎iar eu răspund, fluierând.
‎Dacă o urmăresc, mă duce direct la miere.
‎Indicatorida și-a meritat numele.
‎Le-a indicat un stup într-un baobab.
‎Vânătorii au nevoie de pasăre ‎ca să găsească albinele.
‎Iar pasărea are nevoie de vânători ‎ca să ajungă la miere.
‎Indicatorida ne duce la albine.
‎Dar albinele sunt agresive.
‎Deci ea are nevoie de ajutorul nostru.
‎Să urci într-un baobab...
‎e foarte greu și periculos.
‎Într-o zi am căzut.
‎Folosim fum pentru a ameți albinele
‎și să le alungăm din stup.
‎Merită riscul.
‎Miere proaspătă și consistentă.
‎Palango se asigură ‎că pasărea își primește partea.
‎Toată lumea câștigă.
‎O relație complexă între specii
‎se numește simbioză.
‎Cu cât e mai bogat ecosistemul, ‎cu atât e mai complexă relația.
‎Pe Eden, s-a dezvoltat o simbioză mortală ‎în trei sensuri...
‎în jurul ciupercilor.
‎Mai întâi, ele hrănesc erbivorele.
‎Apoi le infectează...
‎ca să otrăvească prădătorii.
‎Iar ciupercile fac toate astea ‎ca să-și crească generația următoare...
‎care se hrănește ‎cu trupurile prădătorilor morți.
‎Pe Pământ, ciupercile joacă ‎un rol crucial, dar invizibil,
‎în viața oricărei păduri.
‎În spatele cortinei.
‎PĂDUREA ROTHIEMURCHUS ‎SCOȚIA
‎Cei mai mulți cred că prima ‎formă de viață complexă de pe planetă
‎au fost insectele ‎sau poate chiar dinozaurii.
‎Dar, de fapt, ‎cu sute de milioane de ani înainte,
‎primele organisme multicelulare complexe ‎au fost acestea.
‎Ciupercile.
‎Cunoaștem cel puțin 140.000 de specii,
‎dar asta înseamnă mai puțin ‎de zece la sută din adevăratul total.
‎Există probabil mii de specii de ciuperci
‎doar în această pădure.
‎Bun. Aici avem trei ciuperci.
‎Se pot vedea ici-colo prin toată pădurea.
‎Dar uimitor e că aceste ciuperci
‎sunt doar vârful aisbergului.
‎Când privim dincolo de suprafață,
‎cea mai mare parte a ciupercii ‎se află în aceste mici filamente
‎care se întind în pământ.
‎Acesta se numește miceliu și leagă
‎toate celelalte ciuperci din zonă.
‎Pot fi zeci de kilometri ‎de ciuperci microscopice
‎care se răspândesc în solul.
‎Copacul are nevoie de aceste filamente ‎ca să supraviețuiască,
‎deoarece copacul ‎poate capta carbonul din atmosferă
‎și oferă acel carbon ciupercii.
‎În schimb, ciupercile extrag azotul ‎și fosforul din sol,
‎pe care le dau în schimbul carbonului.
‎E un schimb profitabil ‎pentru ambele organisme.
‎Probabil cel mai extraordinar lucru
‎la acest sistem micelian ‎e nivelul lui de conectivitate.
‎Ciupercile atașate de rădăcinile ‎acestui copac
‎sunt atașate și de rădăcinile ‎acelui copac,
‎și ale copacului de acolo,
‎iar ele sunt conectate cu vecinii lor
‎prin același sistem micelian ‎care merge de la copac la copac.
‎Rețeaua miceliană ‎e ca un circuit de fire și noduri
‎prin care poate circula informația.
‎Și, odată cu ea,
‎ciupercile pot menține pădurea.
‎Dacă acolo e un copac care e pe moarte,
‎ar putea realoca mai mulți nutrienți ‎spre acel copac,
‎astfel ca el să se facă bine ‎și, prin urmare,
‎sistemului fungic să-i fie bine.
‎În mod similar, dacă există o anomalie ‎într-o parte a rețelei fungice,
‎nutrienții vor fi luați de acolo
‎astfel încât să minimizeze impactul ‎acelei anomalii.
‎Aceste inginerii invizibile ‎ale ecosistemului
‎mențin întregul sistem funcțional ‎într-un mod foarte sănătos.
‎Acest sistem a devenit ‎cunoscut ca Marea Rețea a Pădurii.
‎Sună puțin a glumă,
‎dar nu funcționează foarte diferit ‎față de internet,
‎ținând toate organismele conectate ‎în sistemul pădurii.
‎Acest proces are loc
‎peste tot pe planetă, ‎în toate ecosistemele imaginabile.
‎Deci, dacă am avea un ecosistem ‎luxuriant pe o planetă extraterestră,
‎pun pariu că e susținut ‎de un astfel de sistem micelian uriaș.
‎Viața în pădurile Edenului e un troc
‎între ciuperci, erbivore și prădători.
‎Dar există forțe cerești mai mari în joc.
‎Pe Eden sunt anotimpuri mai intense ‎decât pe Pământ.
‎Fluctuații mai mari de lumină și căldură ‎de la stelele sale gemene.
‎Când se apropie iarna,
‎prădătorii rămași migrează...
‎urmărind lumina.
‎Erbivorii rămași mor.
‎Așa se întâmplă în fiecare iarnă.
‎Nimic nu crește în pădurea întunecată...
‎în afară de embrionii din coconi.
‎Exact când anotimpul începe ‎să se schimbe...
‎erbivorele eclozează...
‎semnalul fiind întoarcerea ‎stelelor gemene.
‎Pe Pământ, viața face același lucru,
‎folosind anotimpurile drept ceas.
‎E toiul verii,
‎cea mai lungă zi din an.
‎RÂUL YELLOW BREECHES ‎PENNSYLVANIA, SUA
‎Sunt mulți pescari la muscă ‎în perioada asta, căci acum mușcă peștii.
‎Râul oferă hrană din abundență,
‎adică acestea: nimfele de efemeroptere.
‎Deci ne gândim ‎că efemeropterele zboară pe uscat cu noi,
‎dar își petrec marea parte din viață ‎trăind jos,
‎pe fundul râului, dezvoltându-se, ‎crescând.
‎Totul culminează ‎în această perioadă din an,
‎când ies la lumină.
‎Râul Yellow Breeches
‎se varsă în Susquehanna.
‎Sub aceste ape,
‎milioane de efemeroptere ‎sunt gata să iasă la lumină.
‎Și, când apune soarele, ies...
‎în masă.
‎Sunt o mulțime de insecte ‎care par să fi venit de nicăieri.
‎E aproape ca o invazie extraterestră.
‎Efemeropterele trăiesc cel mult două zile.
‎În acest timp, trebuie să găsească ‎un partener ca să-și transmită genele.
‎Au o singură șansă și, dacă o ratează, ‎s-a zis cu acea insectă.
‎După ce se împerechează,
‎femelele se întorc la râu ‎să-și depună ouăle
‎și apoi să moară.
‎Punctele acestea sunt efemeropterele
‎care au ajuns înapoi la apă ‎și au depus ouă.
‎Plutesc la vale cu sutele de mii.
‎Au pus bazele următoarei generații
‎care va face asta anul viitor ‎în acest ritual foarte bine sincronizat.
‎Ritmul anotimpurilor ‎este întotdeauna dictat
‎de înclinarea unei planete spre steaua ei.
‎Pământul e înclinat la un unghi ‎de 23 de grade și jumătate.
‎Pe Eden, unghiul e de 40 de grade.
‎Deci mai multă lumină se întinde ‎pe o suprafață mai mare a planetei.
‎Și mai multă lumină ‎înseamnă mai multă viață.
‎E primăvară și există hrană...
‎dar noile erbivore trebuie să crească ‎cât mai repede...
‎înainte să se întoarcă prădătorii...
‎iar ciclul vieții să reînceapă.
‎Creaturi minunate...
‎hrănite cu glucoză...
‎alimentate cu oxigen...
‎ocrotite de lumina stelară.
‎Ceea ce e valabil pe Eden ‎poate fi valabil în tot universul...
‎anume că toate formele de viață ‎depind de fluxul de energie.
‎Cum se poate adapta viața în altă lume?
‎Locuită de ființe inteligente.
‎Destul de inteligente ‎pentru a face o casă nouă...
‎printre stele.
‎Subtitrarea: Linda Pricăjan